KATEKES

om bön

Påve Franciskus

2020–2021

Texter tagna från

www.vatican.va

© Libreria Editrice Vaticana

© Översättning till svenska

Olof Brandt

© 2021 Opus Deis

informationskontor

www.opusdei.org

Omslagsbild:

Jonathan Borba

från Unsplash

Innehåll

– 1. Bönens mysterium

– 2. Den kristnes bön

– 3. Skapelsens mysterium

– 4. De rättfärdigas bön

– 5. Abrahams bön

– 6. Jakobs bön

– 7. Mose bön

– 8. Davids bön

– 9. Elias bön

– 10 Bönen i Psaltaren

– 10 Bönen i Psaltaren

– 12. Jesus, en bönens människa

– 13. Jesus som läromästare i bön

– 13. Jesus som läromästare i bön

– 15. Jungfru Maria, den bedjande kvinnan

– 16. Den nyfödda kyrkans bön

– 17. Välsignelsen

– 18. Begärande bön

– 19. Förbön

– 20. Tacksägelsebön

– 21. Lovprisande bön

– 22. Att be med Bibeln

– 23. Att be i liturgin

– 24. Att be i vardagen

– 25. Bönen och treenigheten 1

– 26. Bönen och treenigheten 2

– 27. Att be i gemenskap med Maria

– 28. Att be i gemenskap med helgonen

– 29. Kyrkan som läromästare i bön

– 30. Muntlig bön

– 31. Meditation

– 32. Kontemplativ bön

– 33. Att strida i bönen

– 34. Tankspriddhet, torrhet, leda

– 35. Vissheten att bönhöras

– 36. Jesus, förebild för och själ i varje bön

– 37. Uthållighet i kärlek

– 38. Jesu påskbön för oss

Dela …

1. Bönens mysterium

Allmän audiens · 6 maj 2020

Idag inleder vi en ny rad katekeser om bönen. Bönen är trons andning, den är dess främsta uttryck. Som ett rop som stiger upp ur hjärtat hos den som tror och som anförtror sig åt Gud.

Vi kan tänka på berättelsen om Bartimaios, en person i evangelierna (jfr Mark 10:46–52 och parallellställen) som jag gärna bekänner är en av dem jag tycker bäst om. Han var blind och satt och tiggde vid vägkanten i utkanten av sin stad Jeriko. Han är inte någon anonym gestalt, han har ett ansikte och ett namn: Bartimaios, det vill säga ”Timaios’ son”. En dag får han höra att Jesus skulle komma förbi. Jeriko var en korsväg som ständigt genomfors av pilgrimer och handelsmän. Då tar Bartimaios plats: han vill göra vad han kan för att få möta Jesus. Många gjorde detsamma: vi kan tänka på Sackaios, som klättrade upp i ett träd. Många ville se Jesus, och han med.

Så träder denne man in i evangelierna som en röst som ropar högt. Han kan inte se: han vet inte om Jesus är nära eller långt borta, men han kan höra honom, han förstår av folkmassan, som växer och kommer allt närmare… Men han är helt ensam, och ingen bryr sig om honom. Och vad gör då Bartimaios? Han ropar. Och ropar, och fortsätter ropa. Han använder det enda vapen han äger: rösten. Han börjar ropa: “Jesus, Davids son, förbarma dig över mig!” (vers 47). Och så fortsätter han att ropa.

Hans upprepade rop stör, de verkar ouppfostrade, och många förebrår honom och säger till honom att hålla tyst: “Men var väluppfostrad och gör inte så!” Men Bartimaios håller inte tyst, tvärtom ropar han ännu högre: “Davids son, förbarma dig över mig!” (vers 47). Envisheten är fantastisk hos dem som söker nåd och knackar på dörren till Guds hjärta. Han ropar, han knackar på. Uttrycket “Davids son” är viktigt; det betyder “Messias” – han bekänner att Jesus är Messias –, det är en trosbekännelse som kommer ur munnen på denne man som föraktades av alla.

Och Jesus lyssnar till hans rop. Bartimaios bön rör vid hans hjärta, vid Guds hjärta, och räddningens portar öppnas för honom. Jesus ber att han skall kallas dit. Han stiger upp och de som tidigare sade till honom att hålla tyst leder honom nu till Mästaren. Jesus talar med honom och ber honom ge uttryck för sin önskan – det är viktigt – och då blir ropet till en bön: “gör så att jag kan se igen!” (jfr vers 51).

Jesus säger till honom: “Gå, din tro har hjälpt dig” (vers 52). Hos denne fattige, försvarslösa och föraktade man erkänner han hela hans tros kraft, som drar till sig Guds barmhärtighet och kraft. Tro är att ha två upplyfta händer, en röst som ropar för att be om räddningens gåva. Katekesen säger att “ödmjukheten är bönens grundval” (Katolska kyrkans katekes nr. 2559). Bönen växer fram ur jorden, ur humus – av detta latinska ord kommer ordet för ödmjukhet på många språk –; den växer fram ur vår osäkra tillvaro och vår ständiga törst efter Gud (jfr ibid., 2560–2561).

Hos Bartimaios ser vi att tro är ett rop; icketro är att kväva detta rop. Det var inställningen hos dem som ville att han skulle hålla tyst. Det var inte människor med tro, men det var han. Att kväva det ropet är ett slags kriminell tystnad. Tro är en protest mot en eländig tillvaro vars orsak vi inte förstår; icketro är ett nöja sig med att stå ut med en tillvaro som vi har anpassat oss till. Tro är hopp att räddas; icketro är att vänja sig vid det onda som förtrycker oss och att fortsätta på den vägen.

Kära bröder och systrar, vi inleder denna rad katekeser med Bartimaios rop, för i hans gestalt kanske allt redan är skrivet. Bartimaios är en enveten man. Omkring honom fanns människor som förklarade att det var meningslöst, att hans rop inte skulle få något svar, att det bara var störande oväsen, och kunde han ha vänligheten att sluta: men han höll inte tyst. Och till sist uppnådde han det han ville.

I människans hjärta finns en röst som ropar starkare än alla motargument. Vi har alla denna röst inom oss. Det är en röst som kommer spontant, utan att någon befaller fram den, en röst om ställer frågor om meningen i vår vandring här på jorden, framför allt när vi befinner oss i mörker: ”Jesus, förbarma dig över mig! Jesus, förbarma dig över mig!” Det är en vacker bön.

Men står dessa ord kanske inte inhuggna i hela skapelsen? Allt ropar och ber att barmhärtighetens mysterium skall nå sin slutliga fulländning. Inte bara de kristna ber: de delar bönens rop med alla män och kvinnor. Men horisonten kan vidgas ännu mer: Paulus säger att hela skapelsen “ännu ropar som i födslovåndor” (Rom 8:22). Många konstnärer har tolkat detta skapelsens tysta rop, som finns i varje skapat väsen och som framför allt stiger upp i människans hjärta, för människan är “en tiggare inför Gud” (jfr Katolska kyrkans katekes nr. 2559). Det är en bra definition av människan: “en tiggare inför Gud”.

Tillbaka till innehållsförteckning

2. Den kristnes bön

Allmän audiens · 13 maj 2020

Idag tar vi det andra steget i denna vandring av katekeser om bönen, som vi inledde förra veckan.

Bönen tillhör alla: den tillhör människor i alla religioner, och troligen också dem som inte bekänner någon religion. Bönen springer fram ur vårt innersta, i det inre som ofta andliga författare kallar “hjärtat” (jfr Katolska kyrkans katekes nr. 2562–2563). Det som ber i oss är alltså inte något ytligt, det är inte någon sekundär eller marginell förmåga, utan det är vårt eget innersta mysterium. Det är detta mysterium som ber. Känslor ber, men man kan inte säga att bön bara är känslor. Förnuftet ber, men att be är inte bara något intellektuellt. Kroppen ber, men man kan be också med svåra handikapp. Det är alltså hela människan som ber, om det är hennes “hjärta” som ber.

Bönen är en impuls, en åkallan som överskrider oss själva: något som föds i vårt innersta och som sträcker sig utåt, för det erfar längtan efter ett möte. Det är en längtan som är mer än ett behov: det är en väg. Bönen är rösten hos ett “jag” som famlar sig fram medan det söker efter ett “du”. Mötet mellan “jag” och “du” kan inte ske genom räknemaskiner: det är ett mänskligt möte, och ofta famlar man sig fram för att finna det ”du” som mitt ”jag” söker.

Men den kristna bönen uppstår i stället ur en uppenbarelse: “duet” är inte insvept i något mysterium utan har trätt in i en relation med oss. Kristendomen är den religion som hela tiden firar att Gud har “visat sig”, hans epifani. De första högtiderna under kyrkoåret handlar om att fira denne Gud som inte förblir fördold, utan som erbjuder människorna sin vänskap. Gud uppenbarar sin härlighet i fattigdomen i Betlehem, i de vise männens tillbedjan, i dopet i Jordan, i undret på bröllopet i Kana. Johannesevangeliet avslutar prologens stora hymn med en sammanfattning: ” Ingen har någonsin sett Gud. Den ende sonen, själv gud och alltid nära Fadern, han har förklarat honom för oss” (Joh 1.18). Det var Jesus som förklarade Gud för oss.

Den kristnes bön träder in i en relation till en Gud som har ett ömt ansikte, som inte vill skrämma människorna på något sätt. Detta är det första som kännetecknar den kristna bönen. Människorna var alltid vana vid att vara litet ängsliga och rädda när de närmar sig Gud. Hans fascinerande och förfärliga mysterium skrämde dem, och de var vana vid att vörda honom som tjänare, som en undersåte som inte vill brista i respekt för sin herre. När de kristna talar till honom vågar de i stället kalla honom “fader”, helt förtroligt. Jesus använder rentav ett annat ord: “pappa”.

Kristendomen har utplånat varje “feodalt” band från relationen till Gud. I vår tros vokabulär finns inte ord som “underkastelse”, “slaveri” eller “servilitet”; där finns ord som ”förbund”, ”vänskap”, ”löfte”, ”gemenskap”, ”närhet”. I sitt långa avskedstal till sina lärjungar säger Jesus: “Jag kallar er inte längre tjänare, ty en tjänare vet inte vad hans herre gör. Jag kallar er vänner, därför att jag har låtit er veta allt vad jag har hört av min fader. Ni har inte utvalt mig, utan jag har utvalt er och bestämt er till att gå ut i världen och bära frukt, frukt som består, och då skall Fadern ge er vad ni än ber honom om i mitt namn” (Joh 15:15–16). Men detta är en blankocheck: “Allt vad ni ber Fadern om i mitt namn skall jag ge er”!

Gud är vännen, bundsförvanten, brudgummen. I bönen kan man upprätta en förtrolig relation till honom, och i bönen ”Fader vår” har Jesus lärt oss att be honom om olika saker. Vi kan be Gud om allt, allt; vi kan förklara och berätta allt för honom. Det spelar ingen roll om vi har litet dåligt samvete: vi är inga bra vänner, vi är inga tacksamma barn, vi är inga trogna makar. Han fortsätter att älska oss. Det är vad Jesus visar en gång för alla under sin sista måltid, när han säger: ”Denna bägare är det nya förbundet genom mitt blod, som blir utgjutet för er” (Luk 22:20). I denna gest föregriper Jesus korsets mysterium under den sista måltiden. Gud är en trogen bundsförvant: om människorna slutar att älska, fortsätter han, även om kärleken leder honom till Golgata. Gud står alltid vid vår dörr och väntar på att vi skall öppna den. Och ibland knackar han på, men på ett försynt sätt: han väntar. Guds tålamod med oss är en pappas tålamod, en som älskar oss mycket. Man kan rentav säga att det är både en pappas och en mammas tålamod. Han är alltid nära vårt hjärta, och när han knackar på gör han det med ömhet och kärlek.

Låt oss alla försöka be så, genom att träda in i förbundets mysterium. Låt oss i bön lägga oss själva i Guds barmhärtiga famn, låt oss känna oss omfamnade av det treeniga livets mysterium, låt oss känna oss som inbjudna gäster som inte förtjänade en så stor ära. Och låt oss gång på gång säga till Gud i bönens förvåning: är det möjligt att det enda du vet om är kärlek? Han vet inte vad hat är. Han är hatad, men han vet inte vad hat är. Han vet bara vad kärlek är. Detta är den Gud vi ber till. Detta är den glödande kärnan i varje kristen bön. Kärlekens Gud, vår fader som väntar på oss och ledsagar oss.

Tillbaka till innehållsförteckning

3. Skapelsens mysterium

Allmän audiens · 20 maj 2020

Vi fortsätter våra katekeser om bönen med att meditera över skapelsens mysterium. Livet, själva det faktum att vi finns till, öppnar människans hjärta för bönen.

Bibelns första sida liknar en stor tacksägelsehymn. Skapelseberättelsen får sin rytm av refränger, som hela tiden slår fast att allt det som finns är gott och vackert. Gud kallar till livet med sitt ord, och varje ting får tillträde till existensen. Med sitt ord skiljer man ljus och mörker, låter dag och natt avlösa varandra, så också årstiderna, han öppnar en palett av färger genom växternas och djurens mångfald. I denna överväldigande skog som snabbt undflyr kaos träder människan fram allra sist. Och hennes framträdande framkallar ett särskilt jubel som mångfaldigar tillfredsställelsen och glädjen: ” Gud såg att allt som han hade gjort var mycket gott” (1 Mos 1:31). Gott, men också vackert: man ser hela skapelsens skönhet!

Skönheten och skapelsens mysterium rör vid något hos människan som leder henne till bön (jfr Katolska kyrkans katekes nr. 2566). Så säger psaltarpsalm 8: “När jag ser din himmel, som dina fingrar format, månen och stjärnorna du fäste där, vad är då en människa att du tänker på henne, en dödlig att du tar dig an honom?” (vers 4–5). Den bedjande betraktar mysteriet i tillvaron som omger honom, ser stjärnhimlen över honom – och som astrofysiken idag visar oss i all dess väldighet – och frågar sig vilken kärleksplan som måste finnas bakom ett så väldigt verk!... Och i denna gränslösa vidsträckthet, vad är människan? Nästan ingenting, säger en annan psaltarpsalm (jfr Ps 89:48): en varelse som föds, en varelse som dör, en mycket bräcklig skapelse. Och ändå är människan den enda skapelsen som är medveten om denna överflödande skönhet. Ett litet väsen som föds, dör, som finns idag men inte i morgon, är den ende som är medveten om denna skönhet. Vi är medvetna om denna skönhet!

Människans bön är nära förbunden med känslan av förundran. Människans storhet är försvinnande liten om den jämförs med världsalltets mått. Hennes allra största erövringar förefaller små... Men människan är inte ingenting. I bönen framträder en övermäktig känsla av barmhärtighet. Inget finns till av en slump: världsalltets hemlighet ryms i en välvillig blick som någon möter i våra ögon. Psaltarpsalmen säger att vi nästan har gjorts till en gud, med ära och härlighet har vi krönts (jfr 8:6). Relationen till Gud är människans storhet: hennes tronbestigning. Till vår natur är vi nästan ingenting, vi är små, men till vårt kall är vi söner till den store kungen!

Det är en erfarenhet som många av oss har gjort. Livets händelser och bitterhet riskerar ibland att kväva bönens gåva i oss, men det räcker att betrakta stjärnhimlen, en solnedgång, en blomma…, för att tacksägelsens gnista skall fatta eld igen. Denna erfarenhet ligger kanske till grund för Bibelns första sida.

När Bibelns stora berättelse om skapelsen skrivs ned är det inga lyckliga dagar för Israels folk. En fientlig makt har ockuperat landet. Många har deporterats och är nu slavar i Mesopotamien. Det fanns inte längre något fosterland, något tempel, något socialt eller religiöst liv, ingenting.

Ändå är det någon som finner skäl för tacksägelse, för att lovprisa Gud för tillvaron, utifrån den stora berättelsen om skapelsen. Bönen är hoppets främsta kraft. Du ber och hoppet växer, går framåt. Jag skulle säga att bönen öppnar dörren för hoppet. Hoppet finns, men med min bön öppnar jag dörren. För bönens människor bevarar de grundläggande sanningarna: det är de som upprepar, för sig själva och sedan för andra, att detta liv, trots sina mödor och prövningar, överflödar av en nåd som man måste förundra sig över. Och därför alltid skall försvaras och skyddas.

De män och kvinnor som ber vet att hoppet är starkare än modlösheten. De tror att kärleken är mäktigare än döden, och att den säkert en dag skall segra, även om vi inte vet när och hur. Bönens män och kvinnor bär i sina ansikten reflexer av ljusglimtar: för även de mörkaste dagarna upphör inte solen att lysa upp dem. Bönen lyser upp dig: den lyser upp din själ, den lyser upp ditt hjärta och den lyser upp ditt ansikte. Också i de mörkaste av tider, också i tider av stor smärta.

Vi bär alla på glädje. Har ni tänkt på det? Att du bär på glädje? Eller föredrar du att bära på dåliga nyheter, sådant som gör andra ledsna? Vi kan alla bära på glädje. Detta liv är en gåva som Gud har gett oss: och det är för kort för att vi skall förbruka det i dysterhet och bitterhet. Låt oss lovprisa Gud helt enkelt för att vi är glada över att finnas till. Låt oss se ut över världsalltet, låt oss se ut över allt vackert, och låt oss också se ut över våra kors och säga: ”Men du finns, du har gjort oss sådana, för dig”. Man måste känna den hjärtats oro som gör att man tackar och lovprisar Gud. Vi är söner till den store kungen, skaparen, och därför kan vi läsa hans signatur i hela skapelsen; den skapelse som vi idag inte tar hand om, men i den skapelsen finns Guds namnteckning för han har skapat den av kärlek. Må Herren låta oss förstå detta allt djupare så att vi säger “tack”, och detta ”tack” är en vacker bön.

Tillbaka till innehållsförteckning

4. De rättfärdigas bön

Allmän audiens · 27 maj 2020

Vi ägnar dagens katekes åt de rättfärdigas bön. Guds plan för mänskligheten är god, men i vår vardag erfar vi det ondas närvaro. De första kapitlen i Första Mosebok beskriver hur synden stegvis sprids i människans historia. Adam och Eva (jfr 1 Mos 3:1–7) tvivlar på att Guds avsikter är goda. De tror att de har att göra med en avundsjuk gud, som vill hindra dem från att vara lyckliga. Deras hjärtan ger efter för den ondes frestelse och de grips av storhetsvansinne: “Om vi äter av trädets frukt, blir vi som Gud” (jfr vers 5). Detta är frestelsen: detta är den ambition som smyger sig in i hjärtat. Men erfarenheten blir raka motsatsen: deras ögon öppnas och de upptäcker att de är nakna (vers 7). Glöm inte detta: frestaren betalar inte vad han lovar.

Det onda blir än mer dominerande i den andra generationen av människor i historien om Kain och Abel (jfr 1 Mos 4:1–16). Kain är avundsjuk på sin bror. Avundens mask äter honom inifrån. Fast han själv är den förstfödde ser han Abel som en rival, som hotar hans ställning. Det onda blickar in i hans hjärta och Kain lyckas inte hålla emot. Det onda börjar tränga in i hjärtat: ständigt misstänksamma tankar om nästan. Och detta sker också med tanken: “Han är ond, han kommer att skada mig.” Och denna tanke får fäste i hjärtat... Och så slutar historien om de första bröderna med ett mord. Jag tänker idag, på broderskap människor emellan... krig överallt.

Kains avkomma utvecklar hantverk och konst, men också våld, som kommer till uttryck i Lemeks olycksbådande sång: “Jag dödar en man för ett sår, en yngling för en skråma. Kain blir hämnad sju gånger om, Lemek sjuttiosju.” (1 Mos 4:23–24). Hämnden: ”Du har gjort det, du skall få betala för det”. Men det säger inte domaren, det säger jag. Och jag gör mig själv till domare över situationen. Och så sprids det onda tills det fyller hela tavlan: ”Herren såg att ondskan på jorden var stor; människornas uppsåt och tankar var alltid och alltigenom onda” (1 Mos 6:5). De storslagna berättelserna om syndafloden (kapitel 6–7) och Babels torn (kapitel 11) visar att det behövdes en ny början, som en ny skapelse, som skall fullbordas i Jesus Kristus.

Men på dessa Bibelns första sidor kan man också läsa en annan historia, mindre framträdande, mycket mer ödmjuk och from, som handlar om befrielse och hopp. Även om nästan alla uppför sig grymt och gör hat och erövring till den stora motorn i människans historia, så finns det människor som förmår be till Gud med uppriktighet, som skriver människans öde på ett annat sätt. Abel offrar till Gud sina förstfödda djur. Efter hans död fick Adam och Eva en tredje son, Set, som blev far till Enosh (som betyder “dödlig”), och Bibeln berättar: Det var vid denna tid man började åkalla Herren” (4.26). Sedan träder Enok fram, en människa som “vandrar med Gud” och som lyfts upp till himlen (jfr 5:22,24). Och till sist har vi historien om Noa, en rättfärdig man som “levde i gemenskap med Gud” (86:9), och inför honom håller Gud tillbaka sin föresats att utplåna mänskligheten (jfr 6:7–8).

När man läser dessa berättelser får man intrycket att bönen är en fördämning, en tillflykt för människan inför det ondas tidvatten som växer i världen. Om vi tänker efter ber vi också för att räddas från oss själva. Det är viktigt att be: “Herre, rädda mig från mig själv, från mina ambitioner, från mina lidelser”. De bedjande på Bibelns första sidor är människor som skipar fred: när bönen är äkta befriar den från våldets instinkter och är en blick som riktas till Gud, för att han på nytt skall ta hand om människans hjärta. Vi kan läsa i Katekesen: “Många rättfärdiga i alla religioner har bett på detta sätt.” (Katolska Kyrkans katekes nr. 2569). Bönen odlar rabatter av pånyttfödelse på platser där människans hat enbart lyckats utvidga öknen. Och bönen är mäktig, för den drar till sig Guds makt, och Guds makt ger alltid liv: alltid. Gud är livets Gud och låter oss födas på nytt.

Därför löper Guds herravälde längs denna kedja av män och kvinnor, ofta missförstådda eller marginaliserade här i världen. Men världen lever och växer tack vare Guds kraft som dessa hans tjänare drar till sig med sin bön. De är en kedja som inte gör något oväsen, som sällan hamnar på förstasidorna, men som ändå är viktig för att världen skall kunna förtrösta igen! Jag minns berättelsen om en man, en viktig regeringschef, inte i vår tid, utan i det förflutna. En ateist som inte hade någon religiös känsla i hjärtat, men som när han var barn hörde han sin farmor be, och det bevarade han i sitt hjärta. Och i en svår stund i hans liv kom det minnet tillbaka till hans hjärta och sade: ”Men min farmor brukade be …” Så började han be med sin farmors ord, och där fann han Jesus. Bönen är en kedja av liv, alltid. Många män och kvinnor som ber sprider livets utsäde. Bönen sår liv, den lilla bönen: därför är det viktigt att lära barn att be. Det gör ont i mig när jag ser barn som inte kan göra korstecknet. Man måste lära dem att göra korstecknet ordentligt, för det är den första bönen. Det är viktigt att barnen lär sig att be. Sedan kanske de glömmer bort det och tar en annan väg i livet, men de första böner man lärt sig som barn stannar kvar i hjärtat, för de är ett livets utsäde, ett utsäde av dialog med Gud.

Guds vandring i Guds historia har gått genom dem: den har gått genom en “spillra” av mänskligheten som inte har anpassat sig efter den starkares lag, utan som har bett Gud göra sina under, och framför allt att förvandla vårt hjärta av sten till ett hjärta av kött (jfr Hes 36:26). Och där hjälper bönen: för bönen öppnar dörren för Gud och förvandlar vårt hjärta, som ofta är av sten, till ett människohjärta. Och det behövs mycken mänsklighet, och med mänsklighet ber man väl.

Tillbaka till innehållsförteckning

5. Abrahams bön

Allmän audiens · 3 juni 2020

Helt oväntat hörs en röst i Abrahams liv. En röst som uppmanar honom att ge sig ut på en vandring som förefaller helt absurd: en röst som vill att han skall överge sitt fosterland, sina familjerötter, för att ge sig iväg mot en ny framtid, en annorlunda framtid. Och att lita på ett löfte är inte lätt, det krävs mod. Och Abraham litade på löftet.

Bibeln tiger om den förste patriarkens förflutna. Det är logiskt att anta att han tillbad andra gudar. Kanske var han en lärd man, som var van vid att betrakta himlen och stjärnorna. Herren lovar nämligen att hans ättlingar skall bli talrika som stjärnorna på himlen.

Och Abraham ger sig av. Han lyssnar till Guds röst och litar på hans ord. Detta är viktigt: han litar på Guds ord. Och med denna Abrahams avfärd uppstår ett nytt sätt att se på relationen till Gud; därför är patriarken Abraham viktig i de stora andliga traditionerna, den judiska, den kristna och den islamiska, som en fulländad gudsman, som förmår underkasta sig Gud också när dennes vilja förefaller hård, ja rentav obegriplig.

Abraham är därför Ordets man. När Gud talar, blir människan det ordets mottagare och hennes liv den plats där det ber att få inkarneras. Det är något helt nytt i människans religiösa vandring: man börjar se den troendes liv som ett kall, en kallelse, som en plats där ett löfte förverkligas. Människan rör sig i världen, inte belastad av ett tungt mysterium, utan med hjälp av kraften i det löftet, som en dag skall förverkligas. Och Abraham trodde på Guds löfte. Han trodde och drog bort utan att veta vart han skulle komma – så säger Hebreerbrevet (jfr 11:8). Men han litade på Gud.

När vi läser Första Mosebok upptäcker vi hur Abraham bad i oupphörlig trohet mot detta Ord, som då och då trädde fram längs hans väg. Sammanfattningsvis kan vi säga att i Abrahams liv blir tron till historia. Med sitt liv, med sin förebild, lär oss Abraham denna vandring, denna väg där tron blir historia. Man ser inte längre Gud bara i kosmiska fenomen, som en avlägsen Gud, som kan injaga skräck. Abrahams Gud blir “min Gud”, min personliga historias Gud, som leder mina steg, som inte överger mig; mina dagars Gud, mina äventyrs följeslagare; Gud som är Försynen. Jag frågar mig, och jag frågar er: är detta vår erfarenhet av Gud? ”Min Gud”, Gud som följer mig på vägen, Gud i min personliga historia, Gud som leder våra steg, som inte överger mig, mina dagars Gud? Är detta vår erfarenhet? Låta oss fundera på detta.

Denna Abrahams erfarenhet omvittnas också av en av andlighetens mest originella texter: “Mémorial” av Blaise Pascal. Den börjar så här: “Abrahams Gud, Isaks Gud, Jakobs Gud, inte filosofernas och de visas Gud. Visshet, visshet. Känsla. Glädje. Frid. Jesu Kristi Gud”. Denna “Mémorial” skrevs ned på ett litet stycke pergament, som man efter hans död fann sytt i en av filosofens dräkter. Den uttrycker inte någon intellektuell reflexion som en lärd man som han kunde formulera om Gud, utan den levande, erfarna känslan av hans närvaro. Pascal antecknar rentav det exakta ögonblick då han kände denna verklighet och äntligen fick möta den: på kvällen den 23 november 1654. Det är inte en abstrakt Gud eller en kosmisk Gud, nej. Det är en persons Gud, ett kalls Gud, Abrahams, Isaks och Jakobs Gud, Gud som är visshet, som är känsla, som är glädje.

“Abraham ber först och främst genom att handla. Han är en tystnadens människa, som vid varje etapp av sin livsväg bygger ett altare åt Herren” (Katolska kyrkans katekes nr. 2570). Abraham bygger inget tempel, men längs sin vandring lämnar han stenar som minns att Gud gått förbi där. En överraskande Gud, som när han besöker honom i tre gästers skepnad, som han och Sara tar emot med stor gästfrihet, och som förkunnar för dem att deras son Isak skall födas (jfr 1 Mos 18:1–15). Abraham var hundra år gammal, hans hustru nittio, mer eller mindre. Och de trodde, de litade på Gud. Och Sara, hans hustru, blev havande. I den ålder! Detta är Abrahams Gud, vår Gud, som åtföljer oss.

Så blir Abraham Guds familjemedlem, som kan gräla med honom men alltid förblir honom trogen. Han talar med Gud och grälar med honom. Ända till den yttersta prövningen, när Gud ber honom att offra just sonen Isak, ålderdomens son, den ende arvingen. Här blir tron ett drama för Abraham, som att vandra i mörkret, under en himmel där det denna gång inte finns några stjärnor. Och det händer ofta också oss, att få vandra i mörkret, men med tron. Gud själv skall hejda Abrahams hand när den är redo att hugga, för han har sett att han var beredd att ge upp allt (jfr 1 Mos 22:1–19).

Bröder och systrar, låt oss lära av Abraham, låt oss lära oss att be i tro: att lyssna till Herren, att vandra med honom, samtala med honom, ja också gräla med honom. Vi skall inte vara rädda för att gräla med Gud! Jag skulle vilja säga något som kan verka vara kätterskt. Ofta har jag träffat människor som sagt till mig: “Vet du att jag brev arg på Gud” – ”Vågade du bli arg på Gud?” – ”Ja, jag blev arg” – ”Men det är en form av bön!”. För det är bara en son eller dotter som kan bli arg på pappa och sedan finna vägen tillbaka till honom. Låt oss lära oss av Abraham att be med tro, att samtala med Gud, diskutera med Gud, men att alltid vara redo att ta emot Guds ord och lyda det. Med Gud lär vi oss att tala som en son eller dotter till sin pappa: man lyssnar, svarar, grälar. Men uppriktigt, som en son eller dotter med sin pappa. Så lär oss Abraham att be.

Tillbaka till innehållsförteckning

6. Jakobs bön

Allmän audiens · 10 juni 2020

Vi fortsätter våra katekeser om bönen. Första Mosebok berättar om män och kvinnor i svunna tider, berättelser i vilka vi kan spegla vårt liv. Bland berättelserna om patriarkerna finner vi också en om en man vars viktigaste gåva var list: Jakob. Bibeln berättar om den svåra relationen mellan Jakob och brodern Esau. Redan när de var små var de rivaler, och det skall de aldrig komma över. Jakob var född efter sin bror – de var tvillingar – men med list lyckas han lura till sig fadern Isaks välsignelse och förstfödslorätten (jfr 1 Mos 25:19–34). Det är bara den första i en lång rad av knep som denne skrupelfrie man använder. Också namnet ”Jakob” betyder en som rör sig med list.

Jakob blir tvungen att fly långt bort från sin bror, och det verkar som om han lyckas med allt han tar för sig i livet. Han är en duktig affärsman och blir ägare till en väldig hjord. Med envishet och tålamod lyckas han gifta sig med Labans vackraste dotter, som han verkligen är förälskad i. Jakob var en man som själv hade arbetat sig upp, som med begåvning och list lyckats erövra allt han önskar. Men något saknas. Han saknar en levande relation till sina egna rötter.

En dag längtar han hem, till sitt gamla fosterland, där Esau ännu lever, den bror han alltid hade haft ett dåligt förhållande till. Jakob ger sig iväg på en lång resa i en karavan med många människor och djur tills han kommer till resans sista etapp, vadstället Jabbok. Här ger Första Mosebok oss en oförglömlig berättelse (jfr 32:23–33). Den berättar att patriarken först lät hela sitt folk och alla djur gå över vadstället, och så blir kvar ensam på den främmande stranden. Och han tänker: vad väntar på honom dagen därpå? Vilken inställning kommer han att möta hos sin bror Esau, vars förstfödslorätt han har lurat till sig.? Jakobs tankar stormar... Och medan det mörknar kommer plötsligt en okänd man som griper tag i honom och börjar brottas med honom. Katekesen förklarar: “Kyrkans andliga tradition har här sett en bild för bön, den bön som innebär trons kamp och uthållighetens seger” (Katolska Kyrkans katekes nr. 2573).

Jakob brottades hela natten utan att någonsin lämna sin motståndare. Till sist blir han besegrad av sin motståndare som slår honom på höftbenet, vilket gör honom halt för resten av livet. Denne hemlighetsfulle brottare frågar efter patriarkens namn och säger: “Ditt namn skall inte längre vara Jakob utan Israel, ty du har kämpat med Gud och människor och segrat” (vers 29). Det är som om han menade: du ska aldrig var manen som går med list, du ska gå rakt. Han ändrar hans namn, liv och inställning: du skall heta Israel. Då frågar också Jakob den andre: “Låt mig få veta ditt namn”. Den andre berättar inte vad han heter, men ger honom sin välsignelse. Och Jakob förstår att han har mött Gud “ansikte mot ansikte” (jfr vers 30–31).

Att brottas med Gud är en liknelse för bönen. Andra gånger hade Jakob visat att han visste hur man talade med Gud, att han såg honom som en vänskaplig och intim närvaro. Men den natten, i en brottning som pågår längre och längre och där han nästan går under, den natten blir patriarken en annan människa. Ett annat namn, ett annat sätt att leva och en annan personlighet. För en gångs skull är det inte han som har kontroll över situationen. Hans list tjänar inget till. Han är inte längre den som gör strategiska beräkningar. Gud låter honom känna sig som en dödlig som darrar och är rädd, för Jakob var rädd medan han brottades. För en gångs skull har Jakob inget annat att erbjuda Gud än sin bräcklighet och sin maktlöshet, också sina synder. Och det är denne Jakob som får motta välsignelsen av Gud, och med denna välsignelse haltar han in i det förlovade landet: sårbar, och sårad, men med ett nytt hjärta. En gång hörde jag en gammal man – en god människa, en god kristen, men en syndare som hade stort förtroende för Gud – som sade: ”Gud skall hjälpa mig; han skall inte lämna mig ensam. Jag skall halta in i paradiset, men dit skall jag”. Jakob var först självsäker och litade på sin list. Han var ogenomtränglig för nåd och barmhärtighet. Han visste inte vad barmhärtighet var. ”Här är jag, det är jag som bestämmer!”, han menade att han inte behövde barmhärtighet. Men Gud räddade det som gått förlorat. Han lät honom förstå att han var begränsad, att han var en syndare som behövde barmhärtighet, och räddade honom.

Vi har alla ett möte i natten med Gud, i vårt livs natt, i vårt livs många nätter: mörka stunder, stunder av synd, stunder av förvirring. Där väntar Gud på oss, alltid. Han överraskar oss när vi minst väntar oss det, när vi verkligen har blivit ensamma. Och samma natt, medan vi brottas med en okänd, skall vi bli medvetna om att vi bara är fattiga människor – ja jag skulle vilja säga fattiga stackare – men just då, när vi känner oss som fattiga stackare, behöver vi inte frukta: för i den stunden skall Gud ge oss ett nytt namn, som bär på meningen med i hela vårt liv; han skall ändra vårt hjärta och ge oss den välsignelse som han ger åt dem som låter honom förändra deras liv. Detta är en storslagen inbjudan att låta Gud förändra oss. Han vet hur han kan göra det, för han känner oss alla. “Herre, du känner mig”, kan var och en av oss säga. “Herre, du känner mig. Förändra mig”.

Tillbaka till innehållsförteckning

7. Mose bön

Allmän audiens · 17 juni 2020

I denna vandring genom temat “bön” har vi sett att Gud aldrig har föredragit att ha med “lätta” bedjande att göra. Och inte heller Mose är någon svag samtalspartner, ända sedan den dag han kallades.

När Gud kallar honom, är Mose mänskligt räknat en misslyckad människa. Andra Mosebok beskriver honom som en flykting i Midjans land. Som ung hade han känt medlidande med sitt folk och hade också tagit ställning för de förtryckta. Men han upptäcker snart att trots sina goda avsikter är det inte rättvisa utan våld som hans händer sprider. Här går hans drömmar om ära i spillror. Mose är inte längre en lovande ämbetsman i början av en snabb lysande karriär, utan en som missat alla chanser och nu vallar en hjord som inte ens är hans. Och det är just i Midjans öken som Gud kallar Mose till uppenbarelsen i den brinnande busken: “’Jag är din faders Gud, Abrahams Gud, Isaks Gud och Jakobs Gud’. Då skylde Mose sitt ansikte. Han vågade inte se på Gud” (2 Mos 3:6).

Gud talar och uppmanar honom att på nytt engagera sig för Israels folk, men Mose svarar med sin rädsla och sina invändningar: han är inte värdig detta uppdrag, han känner inte Guds namn, israeliterna kommer inte att tro honom, han stammar... Många invändningar. Det ord som oftast kommer över Mose läppar när han riktar en bön till Gud är frågan: ”varför?” Varför har du sänt mig? Varför vill du befria detta folk? I Moseböckerna finns det rentav en dramatisk episod där Gud förebrår Mose för hans brist på tillit, en brist som gör att han inte får träda in i det förlovade landet (jfr 4 Mos 20:12).

Med dessa farhågor, och med detta hjärta som ofta vacklar, hur kan Mose be? Mose verkar rentav vara en människa som vi andra. Och detta händer oss också: när vi drabbas av tvivel, hur kan vi då be? Vi känner ingen impuls att be. Och hos Mose slås vi inte bara av hans styrka utan också av hans svaghet. Han får Guds uppdrag att föra vidare Lagen till sitt folk, han grundar gudstjänsten, förmedlar de högsta mysterierna, men det hindrar honom inte att ha starka band av solidaritet till sitt folk, särskilt i frestelsens och syndens timma. Han är alltid nära knuten till sitt folk. Mose har aldrig glömt sitt folk. Och detta är något stort hos herdarna: att inte glömma folket, att inte glömma rötterna. Det är vad Paulus säger om sin älskade unge biskop Timoteos: ”Kom ihåg din mamma och din mormor, dina rötter, ditt folk”. Mose är så nära vän till Gud att han kan tala med honom ansikte mot ansikte (jfr 2 Mos 33:11); och han förblir så nära vän till människorna att han känner känner medlidande med dem i deras frestelser, när de plötsligt blir nostalgiska och tänker tillbaka på det förflutna, när de var i Egypten.

Mose förnekar inte Gud men inte heller sitt folk. Han är bunden till sitt blod, han är bunden till Guds röst. Mose är alltså inte någon auktoritär och despotisk anförare; tvärtom beskriver Fjärde Mosebok honom som “en mycket ödmjuk människa, ödmjukare fanns inte på jorden” (jfr 12:3). Trots sin priviligierade ställning upphör inte Mose att höra till de fattiga i anden som får sin näring längs vägen av tillit till Gud. Han är en man av folket.

Så blir förbön Moses främsta sätt att be (jfr Katolska kyrkans katekes nr. 2574). Hans tro på Gud blir ett med hans faderskänslor för sitt folk. Bibeln beskriver honom oftast med händerna upplyfta mot Gud, som en människa som är en bro mellan himmel och jord. Inte ens i de svåraste stunderna, som den dag då folket förnekar Gud och honom själv som ledare för att göra sig en guldkalv, förmår Mose ta avstånd från sitt folk. Det är mitt folk. Det är ditt folk. Han förnekar varken Gud eller folket. Och han säger till Gud: “Detta folk har begått en svår synd, de har gjort sig en gud av guld. Om du ändå ville förlåta deras synd! Utplåna annars mitt namn ur din bok!” (2 Mos 32:31–32). Mose köpslår inte om folket. Han är en bro, en förebedjare. De två, Gud och folket, och han i mitten. Han säljer inte sitt folk för att göra karriär. Han är ingen karriärist, han är en förebedjare: för sitt folk, för sitt kött, för sin historia, för sitt folk och för Gud som har kallat honom. Han är en bro. Det är en strålande förebild för alla herdar som skall vara en ”bro”. Därför kallar man dem pontifex, brobyggare. Herdarna är broar mellan folket de tillhör och Gud, som de tillhör genom sitt kall. Så är det med Mose: ”Herre, förlåt deras synd, för om du inte förlåter dem, utplåna då mitt namn ur din bok. Jag vill inte göra karriär på mitt folks bekostnad.”

Och detta är den bön som sanna troende odlar i sitt andliga liv. Även om de ser människors brister och avstånd från Gud, så fördömer dessa bedjande dem inte, de tar inte avstånd från dem. Förbönens inställning är typisk för helgonen, som i Jesu efterföljd är ”broar” mellan Gud och hans folk. I den bemärkelsen är Mose Jesu största profet, vår förespråkare och förebedjare (jfr Katolska kyrkans katekes nr. 2577). Och också idag är Jesus pontifex, bron mellan oss och Fadern. Och Jesus ber för oss, han visar Fadern de sår som är priset för vår räddning, och ber för oss. Och Mose är en bild av Jesus som idag ber för oss.

Mose stimulerar oss att be med samma glöd som Jesus, att be för världen, att minnas att den trots all sin bräcklighet ändå tillhör Gud. Alla tillhör Gud. De värsta syndarna, de ondaste människorna, de mest korrumperade direktörerna, är alla Guds barn och Jesus känner detta och ber för alla. Och världen lever och blomstrar tack vare den rättfärdiges välsignelse, fromhetens bön, som helgonet, den rättfärdige, förebedjaren, prästen, biskopen, påven, lekmannen, vilken döpt som helst, oupphörligt ber i historiens varje stund och plats. Låt oss tänka på förebedjaren Mose. Och när vi vill fördöma någon och vi blir arga inombords – det är bra att bli arg men inte att fördöma – då ber vi för den människan: det skall hjälpa oss.

Tillbaka till innehållsförteckning

8. Davids bön

Allmän audiens · 24 juni 2020

I våra katekeser om bönen möter vi idag kung David. Han var Guds favorit redan som ung och blir utvald för ett unikt uppdrag som skall spela en central roll i Guds folks och i vår tros historia. I evangelierna kallas Jesus flera gånger “Davids son”; liksom David föds han i Betlehem. Enligt löftena kommer Messias från Davids släkt: en kung enligt Guds hjärta, i fullständig lydnad mot Fadern, vars gärning troget förverkligar Guds frälsningsplan (jfr Katolska kyrkans katekes nr. 2579).

Davids historia börjar på kullarna omkring Betlehem, där han vallar fadern Jesses hjord. Han är ännu en ung pojke, den yngste av många bröder. När profeten Samuel på Guds uppdrag skall söka en ny kung, verkar hans far rentav ha glömt sin yngste son (jfr 1 Sam 16:1–13). Vi föreställer oss honom som en vän till vinden, till naturens ljud, till solens strålar. Hans enda sällskap för att trösta sin själ var en harpa; och under sina långa ensamma dagar spelar och sjunger han gärna för sin Gud. Han lekte också med sin slunga.

David är alltså först och främst en herde: en människa som tar hand om djuren, som försvarar dem när de är i fara, som ser till att de får näring. När David enligt Guds vilja får ta hand om folket handlar han inte annorlunda. Det är därför som bilden av herden förekommer så ofta i Bibeln. Också Jesus beskriver sig själv som “den gode herden”, som inte uppför sig som den som är lejd; har ger sitt liv för sina får, han leder dem och vet namnen på vart och ett av dem (jfr Joh 10:11–18).

Av sitt första arbete har David lärt sig mycket. När sedan profeten Natan förebrår honom sin allvarliga synd (jfr 2 Sam 12:1–15), förstår David genast att han har varit en dålig herde, som har bestulit en annan man på det enda får som han älskade, att han inte längre är en ödmjuk tjänare utan en som blivit sjuk av makt, en rovjägare som dödar och plundrar.

Ett annat särskilt drag i David kall är att han har en poets själ. Av denna lilla iakttagelse förstår vi att David inte var någon vulgär människa, vilket ofta kan vara fallet med människor som tvingats leva länge utan kontakt med samhället. Tvärtom är han en känslig person, som älskar musik och sång. Harpan skall alltid ackompanjera honom, ibland för att höja en glädjehymn till Gud (jfr 2 Sam 6:16), andra gånger för att uttrycka klagan eller för att bekänna sin synd (jfr Ps 51:3).

Den värld som breder ut sig inför hans ögon är inte stum: bakom tingen urskiljer hans blick ett större mysterium. Bönen uppstår just där: i övertygelsen att livet inte är något som bara rinner av oss, utan ett häpnadsväckande mysterium, som i oss väcker poesi, musik, tacksamhet, lovsång, eller klagan och bön om hjälp. När en människa saknar denna poetiska dimension kan man säga att hennes själ haltar. Därför säger traditionen att David ligger bakom psaltarpsalmerna. De börjar ofta med att nämna Israels kung och några mer eller mindre upphöjda händelser i hans liv.

David har alltså en dröm: att vara en god herde. Ibland lyckas han vara det, andra gånger går det inte lika bra; men det som är viktigt i frälsningshistoriens sammanhang är att han är en profetia om en annan kung, som han bara förkunnar och föregriper.

Låt oss se på David, låt oss tänka på David. Helgon och syndare, förföljd och förföljare, offer och bödel, som är en motsägelse. David har varit allt detta på samma gång. Och också vi ser i vårt liv drag som motsäger varandra. Under sitt livslopp är människor ofta inkonsekventa. Det finns en enda röd tråd i Davids liv, som ger enhet åt allt som händer: hans bön. Det är rösten som aldrig slocknar. Helgonet David ber; syndaren David ber; den förföljde David ber; förföljaren David ber; offret David ber. Också bödeln David ber. Det är den röda tråden i hans liv. En bönens man. Detta är den röst som aldrig slocknar: den må ljuda som en jubelsång eller som en klagan, men det är alltid samma bön, bara musiken ändras. Och så lär oss David att göra allt i dialog med Gud: glädje och skuld, kärlek och lidande, vänskap och sjukdom. Allt kan bli ett ord som riktas till det “du” som alltid lyssnar till oss.

David, som fick lära känna ensamheten, var i verkligheten aldrig ensam! Och i grund och botten är detta bönens makt hos alla dem som ger plats åt bönen i sitt liv. Bönen ger dig upphöjdhet, och David är upphöjd eftersom han ber. Men han är en bödel som ber, som ångrar sig och upphöjdheten återkommer tack vare bönen. Bönen ger oss upphöjdhet: den förmår garantera relationen till Gud, som är människans verklige följeslagare på vägen mitt bland livets alla händelser, goda och onda: men alltid bön. Tack, Herre. Jag är rädd, Herre. Hjälp mig, Herre. Förlåt mig, Herre. Så stor är Davids förtröstan att han när han är förföljd och måste fly inte låter någon försvara honom: ”Om min Gud förödmjukar mig så, då vet han”, för bönens upphöjdhet lämnar oss i Guds händer. De händer som sårats av kärlek: de enda trygga händer vi har.

Tillbaka till innehållsförteckning

9. Elias bön

Allmän audiens · 7 oktober 2020

Idag återvänder vi till katekeserna om bönen, som vi avbröt för en rad katekeser om omsorg om miljön, och som vi nu tar upp igen; och vi möter nu en av de mest intressanta personerna i hela Bibeln: profeten Elia. Han överskrider sin tids gränser och vi kan skönja hans närvaro också i några episoder i evangelierna. Vi finner honom vid Jesu sida tillsammans med Mose vid förklaringen (jfr Matt 17:3). Jesus själv nämner honom för att ge trovärdighet åt Johannes Döparens vittnesbörd (jfr Matt 17:10-13).

I Bibeln uppträder Elia plötsligt, på ett mystiskt sätt. Han kommer från en helt obetydlig liten by (jfr 1 Kung 17:1); och till sist lämnar han scenen, i sin lärjunge Elishas åsyn, på en vagn av eld som bär honom upp till himlen (jfr 2 Kung 2:11–12). Han är alltså en man utan exakt ursprung och framför allt utan slut, som lyfts upp till himlen: därför förväntade man sig att han skulle komma tillbaka före Messias ankomst, som en förelöpare. Så förväntade man sig Elias återkomst.

Den Heliga Skrift beskriver Elia som en man med en ren tro. Hans namn, som kanske betyder “Jahvé är Gud”, rymmer hans uppdrags hemlighet. Så är han under hela sitt liv: en hederlig människa som inte förmår sänka sig till låga kompromisser. Hans symbol är elden, bilden för Guds renande makt. Han prövas hårt och förblir trogen. Han är förebilden för alla troende människor som får uppleva prövningar och lidanden, men som inte sviker de ideal de fötts för.

Bönen är den lymfa som ger oavbruten näring åt hans tillvaro. Därför är han en av de personer som är särskilt viktiga för klosterlivstraditionen, och några har rentav valt honom som andlig fader för det gudsvigda livet. Elia är en gudsman, som reser sig för att försvara den högstes primat. Men också han är tvungen att brottas med sina egna svagheter. Det är svårt att säga vilka erfarenheter som blev viktigast för honom: när han besegrade de falska profeterna på berget Karmel (jfr 1 Kung 18:20–40), eller den stund av förvirring när han konstaterar att ”jag är inte bättre än mina fäder” (jfr 1 Kung 19:4). I den bedjande människans själ är känslan av svaghet dyrbarare än de stunder då man upphöjer sig själv och tycker att livet är en rad segrar och framgångar. I bönen sker alltid detta: somliga stunder av bön lyfter upp oss och ger oss entusiasm, medan andra stunder av bön präglas av lidande, torrhet, prövning. Bönen är sådan: att låta sig bäras av Gud, och att också låta sig plågas av svåra situationer och prövningar. Detta är något som man finner i många andra bibliska kall, också i Nya Testamentet, vi kan exempelvis tänka på Petrus och Paulus. Också deras liv var sådant: stunder av upphöjelse och stunder av fall och lidande.

Elia är en man som lever ett både kontemplativt och aktivt liv. Han engagerar sig i sin tids händelser och kritiserar kungen och drottningen när de läter döda Navot för att lägga beslag på hans vingård (jfr 1 Kung 21:1–24). Vi behöver verkligen troende, ivriga kristna, som handlar med Elias mod inför människor i ledande ansvarsställningar, och säger: “Så får man inte göra! Detta är mord!” Vi behöver Elias anda. Han visar oss att det inte får finnas någon splittring i livet hos den människa som ber. Man står inför Herren och går de syskon till mötes dit han sänder oss. Bön är inte att stänga in sig med Herren för att sminka själen: nej, detta är inte bön, detta är att be på låtsas. Bön är att möta Gud och låta honom sända oss att tjäna våra syskon. Bönens prövosten är den påtagliga kärleken till nästan. Och viceversa: de troende är verksamma i världen först efter att ha bett i tystnad; annars blir deras gärning impulsiv, urskillningslös, och de springer fram och tillbaka utan mål. De troende gör så och begår många orättvisor för de har inte först gått till Herren för att be och urskilja vad det skall göra.

Bibelns sidor låter oss gissa att också Elias tro gjorde framsteg. Också han växte i bönen, han förfinade den litet i taget. Guds ansikte blev klarare för honom under vandringens gång. Tills han nådde höjdpunkten i den enastående erfarenheten, då Gud visar sig för Elia på berget (jfr 1 Kung 19:9–13). Han visar sig inte i den starka stormen, inte i jordskalvet eller elden, utan i “ett stilla sus” (vers 12). Eller, som en annan översättning säger som avspeglar denna erfarenhet: i en tråd av ljudande tystnad. Så visar sig Gud för Elia. Det är med detta ödmjuka tecken som Gud meddelar sig med Elia, som i den stunden är en profet på flykt som har förlorat sin frid. Gud möter en trött man, en man som tror sig ha misslyckats på alla håll, och med det stilla suset, med den tråden av ljudande tystnad låter Gud lugn och frid återvända till hans hjärta.

Detta är historien om Elia, men den verkar vara skriven för oss alla. Somliga kvällar kan vi känna oss meningslösa och ensamma. Det är då som bönen kommer och knackar på vårt hjärtas port. Vi kan alla ta upp en flik av Elias mantel, så som hans lärjunge Elisha tog upp hans fallna mantel. Och även om vi har gjort något fel, eller om vi känner oss hotade eller rädda, så kan vi återvända till Gud i bön, och då skall också lugn och frid återvända som genom ett under. Detta är vad Elias förebild lär oss.

Tillbaka till innehållsförteckning

10. Bönen i Psaltaren

Allmän audiens · 14 oktober 2020

När vi läser Bibeln stöter vi hela tiden på böner av olika slag. Men vi finner också en av Bibelns böcker som enbart består av böner, en bok som har blivit hemland, gym och hem för oräkneliga bedjande människor. Det är fråga om Psaltaren. Den består av 150 psalmer som man kan be.

Den hör till vishetsböckerna, för den lär ut “hur man ber” genom erfarenheten av dialog med Gud. I psalmerna finner vi alla mänskliga känslor: glädje, lidande, tvivel, hopp, bitterhet som ger färg åt vårt liv. Katekesen säger att varje psalm uttrycker sig “på ett så nyktert sätt, att psalmen kan bedjas av människor i alla situationer i alla tider” (Katolska Kyrkans katekes nr. 2588). Genom att läsa psalmerna om och om igen lär vi oss bönens språk. Gud Fader har nämligen genom sin Ande inspirerat dem i hjärtat på kung David och andra bedjande, för att lära varje man och kvinna hur man lovprisar honom, tackar honom och bönfaller honom, hur man åkallar honom i glädje och sorg, hur man berättar om hans underbara gärningar och om hans lag. Kort sagt är psalmerna Guds ord som vi människor använder för att tala med honom.

I dessa böner möter vi inte okroppsliga, abstrakta människor, som blandar ihop bönen med en estetisk eller verklighetsfrämmande erfarenhet. Psalmerna är ingen skrivbordsprodukt: de är böner om hjälp, och ofta dramatiska sådana, som springer fram ur en levande tillvaro. För att be med dem räcker det att vara vad vi är. Vi skall inte glömma att för att be väl måste vi be så som vi är, vi skall inte förklä oss. Man får inte klä ut själen för att be. “Herre, jag är så här”, och så går man fram inför Herren så som vi är, med det som är bra men också sådant som är dåligt och som ingen vet om, men som vi i vårt inre vet om. I psalmerna hör vi röster från bedjande människor av kött och ben, vars liv, liksom alla andras, är fullt av problem, mödor och ovisshet. Psalmförfattaren ifrågasätter inte på ett radikalt sätt detta lidande: han vet att det hör till livet. Men i psalmerna förvandlas lidandet till frågor. Från att lida till att fråga.

Och bland de många frågorna är det en som förblir obesvarad, som ett oupphörligt rop som löper genom hela boken från början till slut. En fråga som vi själva ofta upprepar: ”Hur länge, Herre? Hur länge?” Varje lidande ber om befrielse, varje tår ber om tröst, varje förtal ber om en friande dom. ”Hur länge, Herre, måste jag utstå detta? Lyssna till mig, Herre!”: hur ofta har vi inte bett så, med ”Hur länge? Herre, det räcker nu!”

Psaltarpsalmerna ställer hela tiden sådana frågor och lär oss att inte vänja oss vid lidandet, de lär oss att livet inte räddas om det inte helas. Människans tillvaro är som en vindfläkt, hennes historia tar snart slut, men den bedjande människan är medveten om att vara dyrbar i Guds ögon, och därför är det meningsfullt att ropa. Och detta är viktigt. När vi ber, gör vi det för att vi vet att vi är dyrbara i Guds ögon. Det är det Heliga Andens nåd som inifrån gör oss medvetna om detta: att vara dyrbara i Guds ögon. Och därför leds vi till att be.

Psaltarpsalmernas bön är ett vittnesbörd om detta rop: ett mångfaldigt rop, för här i livet antar lidandet tusen olika former, och antar namn som sjukdom, hat, krig, förföljelse, misstro… Ända till den yttersta stötestenen, döden. Döden framstår i psalmerna som människans mest oförnuftiga fiende: vilket brott förtjänar ett så grymt straff, som omfattar förintelse och slutet? Den bedjande i psaltarpsalmerna ber Gud ingripa där alla mänskliga ansträngningar visar sig vara förgäves. Därför är bönen redan i sig själv en väg till räddning och en början på räddningen.

Alla lider i denna värld, både de som tror på Gud och de som tar avstånd från honom. Men i psaltaren blir lidandet till en relation, ett förhållande: ett rop på hjälp som hoppas på att fånga ett lyssnande öra. Det kan inte förbli utan mening, utan syfte. De lidanden vi får utstå kan inte vara särskilda fall av en allmän lag: det är alltid ”mina” tårar. Var och en har sina. Det är ”mina” tårar som ingen har gråtit före mig. Ja, många, har gråtit, många. Men ”mina” tårar är mina, ”min” smärta är min, ”mitt” lidande är mitt.

Innan jag gick in i audienshallen träffade jag föräldrarna till den präst i stiftet Como som mördades. Han mördades när han tjänade de behövande. De föräldrarnas tårar är “deras” och endast de vet hur mycket de har lidit av att se denne son som har gett sitt liv för att tjäna de fattiga. När vi vill trösta någon, finner vi inga ord. Varför? För vi kan inte nå fram till hans smärta, för “hans” smärta är hans, och “hans” tårar är hans. Detsamma gäller oss: tårarna, “min” smärta är min och med dessa tårar, med denna smärta talar jag till Gud.

För Gud är alla människornas smärtor heliga. Så ber den bedjande i psalm 56: “Du har mätt upp min oro. Samla mina tårar i din lägel, de är ju uppskrivna i din bok” (Ps 56:9). Inför Gud är vi inga okända, inga siffror. Vi är ansikten och hjärtan, och han känner var och en, han vet våra namn.

I psaltarpsalmerna finner den troende ett svar. Den troende vet att även om alla mänskliga portar är låsta, så är Guds port öppen. Även om hela världen har fällt en fällande dom, så finns det räddning i Gud.

”Herren lyssnar”: ibland räcker det i bönen att veta detta. Problemen löser sig inte alltid. Den som ber lever inte i en illusion: den som ber vet att många frågor här i livet förblir olösta, utan utgång; lidandet åtföljer oss, och när vi klarat av ett fältslag så är det dags för nästa. Men om någon lyssnar till oss blir allt mer uthärdligt.

Det värsta som kan hända oss är att lida i övergivenhet, utan att vara ihågkomna. Detta räddar bönen oss ifrån. För det han hända, ja det händer ofta, att vi inte förstår Guds planer. Men våra rop stannar inte här nere: de stiger upp till honom, som har en faders hjärta, och som själv gråter över varje son och dotter som lider och dör. Jag skall berätta en sak för er: i svåra stunder hjälper det mig att tänka på hur Jesus grät, när han grät över Jerusalem, när han grät inför Lasaros grav. Gud har gråtit för mig, Gud gråter, han gråter över våra smärtor. För Gud har velat bli människa – har en andlig författare sagt – för att kunna gråta. Att tänka att Jesus gråter med mig i smärtan är en tröst: det hjälper oss att gå vidare. Om vi förblir i relationen till honom skall inte livet bespara oss lidandet, men det öppnas en vid horisont av gott, och vi vandrar mot dess fullbordan. Fatta mod, gå vidare med bönen. Jesus är alltid vid vår sida.

Tillbaka till innehållsförteckning

11. Bönen i psaltaren 2

Allmän audiens · 21 oktober 2020

Idag avslutar vi katekesen om bönen i psaltarpsalmerna. Vi börjar med att lägga märke till att i psaltarpsalmerna finns ofta en negativ gestalt, den “gudlöse”, den som lever som om Gud inte fanns. Det är en människa som inte respekterar det transcendenta, som saknar broms för sin arrogans, som inte fruktar domen över vad han eller hon tänker eller gör.

Därför framställer psaltaren bönen som livets grundläggande verklighet. Respekten för det absoluta och det transcendenta – det som askesens läromästare kallar ”helig Gudsfruktan” – är det som gör oss helt och fullt mänskliga, det är den begränsning som räddar oss från oss själva genom att förhindra oss från att kasta oss över detta liv som glupska plundrare. Bönen är människans räddning.

Förvisso finns det också en falsk bön, en bön som bara syftar till att beundras av andra. Folk som går i mässan bara för att visa att de är katoliker, eller för att visa upp den senaste modellen som de har köpt, eller för att det förväntas av dem. De går till en falsk bön. Jesus har gett oss stränga förmaningar om detta (jfr Matt 6:5–6; Luk 9:14). Men när bönens sanna anda tas emot med uppriktighet och stiger ned i hjärtat, då låter den oss betrakta verkligheten med Guds egna ögon.

När man ber blir saker och ting “tjocka”. Det är märkligt i bönen, kanske börjar vi i något tunt, men i bönen blir det tjockt, tungt, som om Gud tar det i sina händer och förvandlar det. Den värsta otjänst man kan göra både Gud och människan är att be trött, vanemässigt. Att be som papegojor. Nej, man ber med hjärtat. Bönen är livets mittpunkt. Om bönen är där, då blir också vår bror, vår syster, vår fiende viktig. De första kristna munkarna har efterlämnat ett talesätt: ”Salig är den munk som efter Gud ser på alla människor som Gud” (Evagrius Ponticus, Traktat om bönen, nr. 123). Den som tillber Gud, älskar hans barn. Den som respekterar Gud, respekterar människorna.

Därför är bönen inte något lugnande medel för att minska ångesten i livet. En sådan bön är förvisso inte kristen. Tvärtom gör bönen var och en av oss ansvarig. Det ser vi tydligt i “Fader vår”, som Jesus lärde sina lärjungar.

För att lära sig detta sätt att be är psaltaren en viktig skola. Vi har sett att psaltarpsalmerna inte alltid använder raffinerade eller vänliga ord, och ofta visar de upp tillvarons ärr. Ändå användes alla dessa böner först i templet i Jerusalem och sedan i synagogorna, också de mest intima och personliga. Så här säger Katolska kyrkans katekes: “Bönens många olika uttrycksformer i psalmerna tar samtidigt gestalt i templets liturgi och människans hjärta” (Katolska Kyrkans katekes nr. 2588). Så finner den personliga bönen inspiration och näring i Israels folks bön, först, och sedan kyrkans folks bön.

Också de psaltarpsalmer som talar i första person singularis, som anförtror en enskild människans innerligaste tankar och problem, är ett kollektivt arv och kan bes av alla och för alla. De kristnas bön har denna “andhämtning”, denna andliga “spänning” som håller ihop templet och världen. Bönen kan börja i dunklet i ett sidoskepp men avslutar sedan sitt lopp längs stadens gator. Och tvärtom kan den springa upp under vardagens sysslor och finna sin fullbordan i gudstjänsten. Kyrkornas portar är inga barriärer utan genomträngliga “membran”, som är redo att samla allas rop.

I psaltarens bön är världen alltid närvarande. Psaltarpsalmerna ger bland annat röst åt Guds löfte att rädda de svagaste: ” De svaga förtrycks och de fattiga klagar, därför vill jag nu gripa in, säger Herren, jag vill ge hjälp åt den som föraktas” (12:6). De varnar för faran med världslig rikedom, för “Människan i all sin glans är utan förstånd, hon liknar de oskäliga djuren” (49:21). Eller så vidgar de horisonten till Guds blick över historien: ”Herren gäckar folkens planer och gör deras avsikter om intet. Men Herrens plan står fast för evigt, hans avsikter från släkte till släkte” (33:10–11).

Där Gud är, där måste också människan vara. Bibeln uttalar sig kategoriskt om detta: “Vi älskar därför att han först älskade oss. Om någon säger: »Jag älskar Gud« men hatar sin broder, då ljuger han. Ty den som inte älskar sin broder, som han har sett, kan inte älska Gud, som han inte har sett. Och detta är det bud som han har gett oss: att den som älskar Gud också skall älska sin broder” (1 Joh 4:19–21). Bibeln medger att det kan hända att man söker Gud uppriktigt utan att någonsin finna honom; men den säger också att man inte får förneka de fattigas tårar, för då får man inte möta Gud. Gud står inte ut med “ateismen” hos den som förnekar hans gudomliga avbild i varje människa. Denna vardagsateism: jag tror på Gud men håller avståndet till andra och hatar dem. Detta är ateism i praktiken. Att inte erkänna människan som Guds avbild är ett helgerån, något vedervärdigt, den värsta skymf man kan ägna templet och altaret.

Kära bröder och systrar, psaltarpsalmerna hjälper oss att inte falla för “gudlöshetens” frestelse, det vill säga att leva och kanske också be som om Gud inte fanns, och som om de fattiga inte fanns.

Tillbaka till innehållsförteckning

12. Jesus, en bönens människa

Allmän audiens · 28 oktober 2020

I våra katekeser om bönen har vi gått igenom Gamla testamentet och kommer nu fram till Jesus. Och Jesus bad. Han inleder sin offentliga verksamhet med dopet i floden Jordan. I alla evangelierna är detta en grundläggande händelse. De berättar att hela folket hade samlats i bön, och förklarar att de hade samlats för att göra bot (jfr Mark 1:5; Matt 3:8). Folket gick till Johannes för att bli döpta för att få syndernas förlåtelse: det var ett dop av bot och omvändelse.

Jesu första offentliga gärning är alltså att delta i gemensam bön tillsammans med folket, en bön från folket som går för att bli döpt, en botbön, där alla erkänner att de är syndare. Därför gör Johannes Döparen motstånd och säger: “Det är jag som behöver döpas av dig, och nu kommer du till mig” (Matt 3:14). Johannes Döparen förstår vem Jesus är. Men Jesus insisterar: han gör vad han gör i lydnad mot Fadern (vers 15), en gest av solidaritet med oss människor. Han ber med syndarna i Guds folk. Låt oss minnas detta: Jesus är den rättfärdige, han är ingen syndare. Men han har velat stiga ned, ända ned till oss syndare, och han ber med oss, och när vi ber, är han tillsammans med oss och ber med oss; han är med oss för han är i himlen och ber för oss. Jesus ber alltid med sitt folk, han ber alltid med oss: alltid. Vi ber aldrig ensamma, vi ber alltid med Jesus. Han står aldrig kvar på flodens andra strand och säger – ”jag är rättfärdig, ni är syndare” – för att betona att han är annorlunda, för att betona avståndet från det olydiga folket. Han sätter ned sina fötter i samma renande vatten. Han gör som en syndare. Och detta är Guds storhet, han som sände sin son som omintetgjorde sig själv och framträdde som en syndare.

Jesus är ingen avlägsen Gud och kan inte vara det. Hans människoblivande har uppenbarat det på ett fulländat och mänskligt otänkbart sätt. När Jesus inleder sitt offentliga uppdrag framträder han som ledaren för ett folk av botgörare, som om han vill bryta igenom en mur för att vi alla sedan ska fatta mod och följa efter honom genom den. Vägen må vara svår, men han går och öppnar vägen. Katolska kyrkans katekes förklarar att detta är det nya i tidens fullbordan: “Sonens bön, som Fadern väntade av sina barn, börjar äntligen att förverkligas, när den ende Sonen ber den som människa, med och för människorna” (Katolska Kyrkans katekes nr. 2599). Jesus ber med oss. Låt detta bli kvar i vårt huvud och vårt hjärta: Jesus ber med oss.

På floden Jordans strand står den dagen därför hela mänskligheten med sina outtryckta böner. Där står först och främst syndarnas folk: de som trodde att Gud inte kunde älska dem, de som inte vågade kliva över templets tröskel, de som inte bad för att de inte kände sig värdiga. Jesus har kommit för alla, och det första han gör är att förena sig med dem och bli deras ledare.

Framför allt Lukasevangeliet beskriver den atmosfär av bön som omgav Jesu dop: “När nu allt folket lät döpa sig och Jesus också hade blivit döpt och stod och bad, öppnade sig himlen” (Luk 3:21). Genom att be öppnar Jesus himlens port, och från denna bräsch sänker sig den Heliga Anden. Och från höjden hörs en röst som utropar den underbara sanningen: “Du är min älskade son, du är min utvalde” (vers 22). Denna enkla mening rymmer en gränslös skatt: den låter oss ana något av Jesu mysterium och hans hjärta som ständigt är riktat mot Fadern. Inte ens i livets virrvarr, och i en värld som senare fördömer honom, och i de hårdaste och sorgligaste erfarenheter han får stå ut med - när han upplever att han inte har någonstans där han kan vila sitt huvud (jfr Matt 8:20), och när han drabbas av hat och förföljelse - inte ens då är Jesus en hemlös flykting: han har sin eviga boning hos Fadern.

Detta är den unika storheten i Jesu bön: den Heliga Anden tar hans person i besittning, och Faderns röst intygar att han är den älskade, sonen i vilken han avspeglas helt och fullt.

Denna Jesu bön, som på Jordans strand är helt personlig – och så är den sedan under hela hans jordeliv –, blir vid pingsten, genom nåden, bönen hos alla dem som är döpta i Kristus. Han själv har utverkat denna gåva för oss, och han bjuder in oss att be så som han bad.

Om vi en kväll känner oss trötta och tomma i vår bön, om vi tycker att vårt liv har varit helt meningslöst, ska vi i den stunden be att Jesu bön också blir vår. ”Jag kan inte be idag, jag vet inte vad jag skall göra: jag känner inte att jag kan göra det, jag är ovärdig”. I sådana stunder skall vi anförtro oss åt honom och låta honom be för oss. I denna stund står han inför Fadern och ber för oss, han är förebedjaren; han visar Fadern sina sår, för oss. Låt oss förtrösta på detta! Om vi förtröstar skall vi få höra en röst från himlen, starkare än den som stiger upp ur våra egna djup, och vi skall få höra denna röst viska ord av ömhet: “Du är Guds älskade, du är son, du är den himmelske Faderns glädje”. Just för oss, för var och en av oss ekar Faderns ord: också vi har förkastats av alla, som de värsta syndare. Jesus steg inte ned i Jordan för sig själv utan för oss alla. Det var hela Guds folk som gick till Jordan för att be, för att be om förlåtelse, för att ta emot detta botens dop. En teolog har sagt att de gick till Jordan “med bar själ och bara fötter”. Sådan är ödmjukheten. För att be krävs ödmjukhet. Han har öppnat himlen, så som Mose öppnade Röda havets vatten, för att vi alla skulle kunna gå in efter honom. Jesus har gett oss sin egen bön, som är hans kärleksdialog med Fadern. Han har gett oss den som ett treenighetens utsäde, som han vill skall slå rot i vårt hjärta. Låt oss ta emot det! Låt oss ta emot denna gåva, bönens gåva. Alltid med honom. Då kan vi inte göra fel.

Tillbaka till innehållsförteckning

13. Jesus som läromästare i bön

Allmän audiens · 4 november 2020

Under sin offentliga verksamhet använde Jesus hela tiden bönens kraft. Evangelierna berättar om hur han drog sig tillbaka till ensliga platser för att be. Deras beskrivningar är nyktra och diskreta, och vi kan bara gissa hur dessa bönesamtal gick till. Men de vittnar tydligt om att Jesus aldrig försummade sin inre dialog med Fadern ens i de stunder då han ägnade sig som mest åt fattiga och sjuka. Ju mer han försjönk i människors behov, desto mer kände han behovet av att vila i treenighetens gemenskap, att återvända till Fadern och Anden

I Jesu liv finns alltså en hemlighet, som är fördold för människoögon, och som är alltings mittpunkt. Jesu bön är något hemlighetsfullt, varav vi bara kan ana något, men som låter oss se hela hans uppdrag i rätt perspektiv. I dessa ensamma stunder – före gryningen eller om natten – försjunker Jesus i sin innerliga relation till Fadern, i den kärlek som varje själ törstar efter. Det är något som framstår tydligt redan under de första dagarna av hans offentliga verksamhet.

En lördag förvandlas till exempel det lilla samhället Kafarnaum till ett ”fältsjukhus”: efter solnedgången bär man fram alla sjuka till Jesus och han botar dem. Men före gryningen försvinner Jesus: han drar sig tillbaka till en enslig plats för att be. Simon och de andra söker efter honom, och när de finner honom säger de: ”Alla söker efter dig”. Vad svarar Jesus? ”Låt oss gå åt ett annat håll, till byarna här omkring, så att jag kan predika där också. Det är därför jag har gått ut” (Mark 1:35–38). Jesus är alltid steget före, i bönen till Fadern, men också på väg till andra byar, mot andra horisonter för att predika, mot andra folk/slag

Bönen är det roder som styr Jesu rutt. Etapperna i hans uppdrag avgörs inte av framgångar, medhåll, den förföriska meningen ”alla söker efter dig”. Det som styr Jesu vandring är den mindre bekväma vägen, men som överensstämmer med Faderns inspiration, som Jesus hörsammar och tar emot i sin ensamma bön.

Katekesen säger: “När Jesus ber, lär han oss redan att be” (Katolska Kyrkans katekes nr. 2607). Av Jesu exempel kan vi därför lära oss några av den kristna bönens grunddrag.

Först och främst intar den första platsen: dagens första önskan, något man gör i gryningen, innan världen vaknar. Den återger en själ åt det som annars inte skulle kunna andas. En dag utan bön riskerar att bli otrevlig eller tråkig. Allt som händer oss riskerar att bli till ett blint öde som vi inte står ut med. Jesus lär oss i stället att lyda verkligheten och därigenom att lyssna. Bön är framför allt att lyssna till och att möta Gud. Då blir vardagens problem inte hinder utan kall från Gud att lyssna till och möta dem som står framför oss. Livets prövningar förvandlas så till tillfällen att växa i tro och kärlek. Vi kan se vardagens vandring och mödor som ett kall. Bönen kan förvandla till något gott sådant i vårt liv som annars skulle vara en dom. Bönen kan öppna en stor horisont för tanken och vidga hjärtat.

För det andra är bönen en konst som man skall ägna sig åt med uthållighet. Jesus själv säger: knacka på, knacka på, knacka på. Vi kan alla be då och då, då vi känner något särskilt. Men Jesus fostrar oss till en annan typ av bön: den som styrs av disciplin och övning och är en del av en livsregel. En uthållig bön förvandlar oss stegvis, gör oss starka i lidandets stunder, ger oss nåden att bäras upp av honom som älskar oss och alltid beskyddar oss.

Ett annat grunddrag i Jesu bön är ensamheten. Den som ber flyr inte från världen men föredrar ensliga platser. Där, i tystnaden, kan man höra många röster som vi gömmer i vårt inre: förträngda begär, sanningar som vi envisas med att kväva och så vidare. Och, framför allt, i tystnaden talar Gud. Varje människa behöver en plats för sig själv, för att odla sitt inre liv, där gärningarna återfinner en mening. Utan ett inre liv blir vi ytliga, oroliga, ängsliga – ångest skadar oss! Därför måste vi gå till bönen; utan inre liv flyr vi från verkligheten och från oss själva, vi blir män och kvinnor som ständigt är på flykt.

Till sist är Jesu bön en plats där man förnimmer att allt kommer från Gud och återvänder till honom. Ibland tror vi människor att vi är herrar över allt, eller tvärtom förlorar vi all självkänsla, vi kastas från det ena hållet till det andra. Bönen hjälper oss att finna rätt dimension, i relationen till Gud, vår Fader, och till hela skapelsen. Och allra sist är Jesu bön att lägga sig själv i Faderns händer, som Jesus gjorde i Getsemanes olivlund, i stundens ångest: ”Fader, om det är möjligt…, men ske din vilja”. Att lägga sig i Faderns händer. Det är bra när vi är oroliga och bekymrade. Den Heliga Anden förvandlar oss inifrån och leder oss till detta överlämnande åt Fadern: ”Fader, ske din vilja”.

Kära bröder och systrar, i evangelierna kan vi återupptäcka Jesus Kristus som läromästare i bön, och bli hans lärjungar. Jag försäkrar er att vi då finner glädje och frid.

Tillbaka till innehållsförteckning

14. Uthållig bön

Allmän audiens · 11 november 2020

Vi fortsätter katekeserna om bönen. Någon sade till mig: ”Du talar för mycket om bön. Det behövs inte”. Jo, det behövs. För om vi inte ber, får vi inte den kraft som behövs för att gå vidare i livet. Bönen är som livets syrgas. Bön är att dra till oss den Heliga Andens närvaro, som alltid leder oss framåt. Därför talar jag så mycket om bön.

Jesus visade oss en förebild i sin ständiga och uthålliga bön. Hans ständiga dialog med Fadern i tystnad och inre samling är kärnan i hela hans uppdrag. Evangelierna berättar också om hur han uppmanade sina lärjungar att be ihärdigt, utan att tröttas. Katekesen påminner om tre liknelser i Lukasevangeliet som betonar denna sida av Jesu bön (jfr Katolska Kyrkans katekes nr. 2613).

Bönen måste först och främst vara envis, som mannen i liknelsen som fått besök av en oväntad gäst och därför mitt i natten går till en vän och ber honom om bröd. Vännen svarar “nej!” för han ligger redan i sängen, men mannen insisterar tills han tvingar vännen att gå upp och ge honom bröd (jfr Luk 11:58). En envis bön. Men Gud är tålmodigare än vi, och den som bultar med tro och uthållighet på hans hjärtas port skall inte bli besviken. Gud svarar alltid. Alltid. Vår Fader vet mycket väl vad vi behöver. Envishetens syfte är inte att informera eller övertyga honom, utan att ge näring åt vår längtan och väntan.

Den andra liknelsen är den om änkan som vänder sig till en domare för att få rätt. Denne domare är korrupt och skrupellös, men till sist ger han efter för änkans envishet och bestämmer sig för att låta henne få som hon vill (jfr Luk 18:1–18). Och han tänker: “Det är bättre att jag löser problemet åt henne så blir jag av med henne, så hon inte kommer hit och klagar hela tiden”. Denna liknelse låter oss förstå att tron inte är stundens entusiasm utan att modigt vara redo att åkalla Gud, också att ”gräla” med honom, utan att ge upp inför det onda och inför orättvisan.

Den tredje liknelsen berättar om en farisé och en tullindrivare som går till templet för att be. Farisén skryter inför Gud med sina förtjänster; den andre känner sig ovärdig att ens gå in i helgedomen. Men Gud hör inte den förstes bön, de högmodigas, medan han uppfyller de ödmjukas (jfr Luk 18:9–14). Det finns ingen sann bön utan ödmjukhet. Det är just ödmjukheten som låter oss be om något i bönen.

Evangeliernas undervisning är klar och tydlig: man skall be ständigt, även när allt verkar förgäves, när Gud verkar vara döv och stum och vi känner att vi slösar bort vår tid. Men även om himlen mörknar upphör den kristna inte att be. Den kristnes bön är som den kristnes tro. Och somliga dagar kan tron verka vara en illusion, en ofruktbar möda. Det finns mörka stunder i vårt liv och i de stunderna verkar tron vara en illusion. Men att ägna sig åt bön innebär att också acceptera denna möda. ”Fader, jag ber men jag känner inget… jag känner att mitt hjärta är torrt”. Men vi måste gå vidare, också med denna de mörka stundernas möda, de stunder då man inte känner något. Många helgon har fått erfara trons mörka natt och Guds tystnad – när vi knackar på och Gud inte svarar – och dessa helgon höll ut.

I dessa trons nätter är den som ber aldrig ensam. Jesus är inte bara en bönens vittne och lärare, han är mer än så. Han tar emot oss i sin bön, för att vi skall kunna be i honom och genom honom. Och detta är den Heliga Andens verk. Det är därför som evangelierna uppmanar oss att be till Fadern i Jesu namn. Johannesevangeliet återger följande ord av Herren: ”vad ni än ber om i mitt namn skall jag göra, så att Fadern blir förhärligad genom Sonen” (Joh 14:13). Och Katekesen förklarar att “Jesu bön är grunden för vår visshet om att bli bönhörda” (Katolska Kyrkans katekes nr. 2614). Den ger de vingar till människans bön som hon alltid har längtat efter.

Det går inte att låta bli att tänka på psaltarpsalm 91, som är full av en förtröstan som springer fram ur ett hjärta som sätter allt sitt hopp till Gud: “Han täcker dig med sina vingar, under dem finner du tillflykt, hans trofasthet är en sköld och ett bålverk. Du behöver inte frukta nattens fasor eller pilen som flyger om dagen, inte pesten som smyger i dunklet eller farsoten som härjar i middagshettan” (Ps 91: 4–6). Det är i Kristus som denna underbara bön uppfylls, det är i honom som den finner sin fulla sanning. Utan Jesus riskerar våra böner att inte bli annat än mänsklig ansträngning, som oftast misslyckas. Men han har tagit på sig varje rop, varje suck, varje jubelrop, varje bön om hjälp… varje mänsklig bön. Och vi får inte glömma den Heliga Anden som ber i oss: det är den som leder oss till att be, som leder oss till Jesus. Den är den gåva som Fadern och Sonen har gett oss för att nå fram till mötet med Gud. Och när vi ber är det den Heliga Anden som ber i våra hjärtan.

Kristus är allt för oss, också i vårt böneliv. Det sade kyrkofadern Augustinus med vältaliga ord som vi också finner i Katekesen: ”Han ber för oss som präst; han ber i oss som vårt huvud; vi ber till honom som vår Gud. Låt oss därför i honom höra våra röster och hans röst i oss” (katolska Kyrkans katekes nr. 2616). Och det är därför som den kristne som ber inte fruktar någonting utan anförtror sig åt den Heliga Anden, som har getts oss som en gåva och som ber i oss, och som väcker vår bön. Må den Heliga Anden, bönens läromästare, lära oss bönens väg.

Tillbaka till innehållsförteckning

15. Jungfru Maria, den bedjande kvinnan

Allmän audiens · 18 november 2020

I våra katekeser om bönen möter vi idag Jungfru Maria som bedjande kvinna. Jungfru Maria bad. När världen ännu inte vet att hon finns, när hon är en anspråkslös flicka som trolovats med en man av Davids hus, då ber Maria. Vi kan föreställa oss den unga flickan i Nasaret försjunken i tystnad, i ständig dialog med Gud, som snart skulle ge henne ett uppdrag. Hon är redan full av nåd och obefläckad ända sedan sin avlelse, men ännu vet hon ingenting om sitt överraskande och märkvärdiga kall och om det stormiga hav som hon måste genomkorsa. En sak är säker: Maria hör till den stora skara av människor med ödmjukt hjärta som de officiella historikerna inte tar med i sina böcker, men som Gud har använt för att förbereda sin sons ankomst.

Maria styr inte sitt liv på egen hand. Hon väntar på att Gud skall ta kontrollen över hennes väg och leda henne dit han vill. Hon är foglig, och med denna inställning förbereder hon de stora händelser där Gud skall bli närvarande i världen. Katekesen påminner om hennes ständiga och omsorgsfulla närvaro i Faderns välvilliga plan och under hela Jesu liv (jfr Katolska Kyrkans katekes nr. 2617–2618)).

Maria är försjunken i bön när ärkeängeln Gabriel kommer till Nasaret med sitt budskap. Hon uttalar sitt “här är jag”, litet och väldigt, och i samma stund skälver hela skapelsen till av glädje, ett ”här är jag” som föregåtts av många andra i frälsningshistorien, från många förtröstansfulla och fogliga människor, från många som lydde Guds vilja. Det finns inget bättre sätt att be än att som Maria inta en inställning av öppenhet, att öppna hjärtat för Gud: ”Herre, som du vill, när du vill och hur du vill”. De ber så, det blir inte arga för att dagarna är fulla av problem. De går verkligheten till mötes och vet att i ödmjuk kärlek, i kärlek som erbjuds i alla situationer, blir vi redskap för Guds nåd. Herre, som du vill, när du vill och hur du vill. En enkel bön, som innebär att vi lägger vårt liv i Herrens händer: vi låter honom leda oss. Så kan alla be, nästan utan ord.

Bön förmår lugna rastlöshet. Vi är rastlösa, vi vill få allt redan innan vi bett om det, vi vill ha allt genast. Denna rastlöshet skadar oss, och bön förmår lugna rastlösheten och förvandla den till foglighet. När jag är rastlös ber jag, och bönen öppnar mitt hjärta och hjälper mig att foga mig i Guds vilja. Under bebådelsen korta ögonblick förmådde jungfru Maria jaga bort rädslan, fast hon anade att hennes “ja” skulle utsätta henne för svåra prövningar. Om vi i bönen förstår att varje dag som Gud ger oss är ett kall, då kan vi vidga vårt hjärta och ta emot allt. Så lär man sig att säga: ”Det som du vill, Herre. Lova mig bara att du skall vara närvarande i varje steg jag tar på min vandring”. Detta är viktigt: att be Herren vara närvarande i varje steg vi tar på vår vandring: att han inte lämnar oss ensamma, att han inte överger oss i prövningen, att han inte överger oss i svåra stunder. Det är vad vi ber om i slutet av Fader vår: den nåd som Jesus själv har lärt oss att be Herren om.

Marias bön åtföljer hela Jesu liv, ända till hans död och uppståndelse. Och till sist fortsätter hon, och åtföljer den nyfödda kyrkans första steg (jfr Apg 1:14). Maria ber med lärjungarna som genomgått korsets skandal. Hon ber med Petrus, som gett efter för sin rädsla och som har gråtit av samvetskval. Maria är där, med lärjungarna, mitt bland de män och kvinnor som hennes son har kallat till att utgöra hans gemenskap. Maria är inte präst bland dem, nej! Det är Jesu moder som ber med dem, i gemenskap, som en gemenskapens medlem. Hon ber med dem och för dem. Och återigen föregriper hennes bön den framtid som är på väg: genom den Heliga Andens gärning blev hon Guds moder, och genom den Heliga Andens gärning blir hon kyrkans moder. Genom att be med den nyfödda kyrkan blir hon kyrkans moder och åtföljer lärjungarna i kyrkans första steg i bön och väntan på den Heliga Anden. I tystnad, hela tiden i tystnad. Marias bön är tyst. Evangelierna berättar bara en gång om att Maria har bett med ord: på bröllopet i Kana, när hon bad till sin son för värdfolket som var på väg att skämma ut sig. Det går ju inte att ens föreställa sig att man avslutar ett bröllop med att dricka mjölk för att vinet tagit slut! Och hon ber sin son att lösa problemet. Marias närvaro är i sig bön, och hennes närvaro bland lärjungarna i salen på övre våningen i väntan på den Heliga Anden, är en närvaro i bon. Så föder Maria kyrkan, hon är kyrkans moder. Katekesen förklarar: “I den ödmjuka tjänarinnans tro blir Guds gåva mottagen så som den hade väntat på sedan tidens början” (Katolska Kyrkans katekes nr. 2617).

I jungfru Maria upphöjs naturlig kvinnlig intuition genom hennes unika förening med Gud i bön. När vi läser evangelierna lägger vi därför märke till att hon ibland verkar försvinna för att sedan återkomma i avgörande stunder: Maria är öppen för Guds röst som leder hennes hjärta, som leder hennes steg dit där hennes närvaro behövs. Den tysta bönen hos en moder och lärjunge. Maria är närvarande för hon är moder, men hon är också närvarande för att hon är den främsta lärjungen, den som tagit till sig Jesu undervisning bäst av alla. Maria säger aldrig: “Kom, jag skall lösa problemet åt er”. I stället säger hon: “Gör det han säger åt er” och pekar på Jesus. Så uppför sig en lärjunge, och hon är den främste lärjungen: hon ber som moder och hon ber som lärjunge.

”Maria tog allt detta till sitt hjärta och begrundade det” (Luk 2:19). Så beskriver evangelisten Lukas Herrens moder i sin berättelse om Herrens barndom. Allt som händer omkring henne avspeglas i hennes hjärtas djup: dagar fulla av glädje och mörka stunder, när också hon har svårt att förstå längs vilken väg återlösningen skall kunna ta sig fram. Allt hamnar i hennes hjärta för att det skall rannsakas av hennes bön och förvandlas av den. Det må handla om de vise männens gåvor eller om flykten till Egypten, ja också om den fasansfulla lidandets fredag: modern tar vara på allt och bär fram det i sin dialog med Gud. Någon har liknat Marias hjärta vid en dyrbar pärla, som formats och slipats av hennes tålmodiga mottagande av Guds vilja genom att meditera i bön över Jesu mysterier. Tänk om också vi kunde likna vår moder litet grann! Med ett hjärta som är öppet för Guds ord, ett hjärta i tystnad och lydnad, ett hjärta som tar emot Guds ord och låter det gro som utsäde för kyrkans bästa.

Tillbaka till innehållsförteckning

16. Den nyfödda kyrkans bön

Allmän audiens · 25 november 2020

Kyrkans första steg i världen åtföljdes av bön. Apostlarnas skrifter och den storslagna berättelsen i Apostlagärningarna tecknar bilden av en kyrka på vandring, en kyrka som verkar men som i den gemensamma bönen finner en grundval och en impuls för missionsverksamheten. Bilden av den första gemenskapen i Jerusalem är utgångspunkten för varje annan kristen erfarenhet. Lukas skriver i Apostlagärningarna: “de deltog troget i apostlarnas undervisning och den inbördes hjälpen, i brödbrytandet och bönerna” (Apg 2:42). Gemenskapen deltog troget i bönen.

Här finner vi fyra typiska drag för kyrkans liv: lyssnandet till apostlarnas undervisning är det första; det andra är den inbördes hjälpen; det tredje är brödbrytandet och det fjärde är bönen. De påminner oss om att kyrkans tillvaro är meningsfull om den förblir fast förenad med Kristus, det vill säga i gemenskapen, i hans Ord, i eukaristin och i bönen. Det är så vi förenas med Kristus. Förkunnelse och trosundervisningen vittnar om vad mästaren sade och gjorde; det ständiga sökandet efter broderlig gemenskap bevarar från egoism och splittring; brödsbrytelsen förverkligar Jesu närvaros sakrament mitt ibland oss: han skall aldrig vara frånvarande, i eukaristin är det han som är där. Han lever och vandrar med oss. Och till sist bönen, som är ett rum för samtal med Fadern genom Kristus i den Heliga Anden.

Allt det som växer i kyrkan utanför dessa “koordinater” har ingen grund. För att tillämpa urskiljning på en situation måste vi fråga oss om vi i denna situation finner dessa fyra koordinater: förkunnelse, ständigt sökande efter broderlig gemenskap – nästankärlek –, brödsbrytelse – det vill säga det eukaristiska livet och bönen. Varje situation måste bedömas utifrån dessas fyra koordinater. Det som inte har dessa fyra koordinater är inte kyrkligt. Det är Gud som gör kyrkan, inte uppståndelsen kring gärningar. Kyrkan är inte en marknad; kyrkan är inte en grupp företagare som startar ett nytt företag. Kyrkan är den Heliga Andens verk, som Jesus har sänt oss för att samla oss. Kyrkan är Andens verk i den kristna gemenskapen, i gemenskapslivet, i eukaristin, i bönen, alltid. Och allt det som växer utanför dessa koordinater är utan grund, som ett hus som byggts på sand (jfr Matt 7:24–27). Det är Gud som gör kyrkan, inte uppståndelsen kring gärningar. Det är Jesu ord som fyller våra ansträngningar med mening. Det är i ödmjukhet som man bygger världens framtid.

Ibland känner jag en stor sorg när jag ser en gemenskap som med de bästa avsikter slår in på fel väg, för de tror att man gör kyrkan med stora möten, som om den var ett politiskt parti: majoritet, minoritet, vad menar den ene eller den andre… ”Detta är som en synod, en synodväg som vi måste gå”. Jag undrar: var är då den Heliga Anden? Var är bönen? Var är gemenskapskärleken? Var är eukaristin? Utan dessa fyra koordinater blir kyrkan ett mänskligt samfund, ett politiskt parti – majoritet, minoritet – förändringar genomförs som om det handlade om ett företag, med majoritet och minoritet… Men där finns inte den Heliga Anden. Och den Heliga Andens närvaro garanteras just av dessa fyra koordinater. För att värdera en situation, om den är kyrklig eller inte kyrklig, kan vi fråga oss om där finns dessa fyra koordinater: gemenskapsliv, bön, eukaristi, förkunnelse…, hur livet utvecklas i dessa fyra koordinater. Om detta saknas, då saknas Anden, och om Anden saknas, då är vi en förträfflig sammanslutning för välgörenhet, ja kanske också ett kyrkligt parti, men inte kyrka. Och därför kan inte kyrkan växa genom sådant: den växer inte genom proselytism, som vilket företag som helst, den växer genom sin lockelse. Och vem är det som lockar? Den Heliga Anden. Vi får aldrig glömma vad Benedictus XVI sade: “Kyrkan växer inte genom proselytism utan genom sin lockelse”. Om den Heliga Anden saknas, som är det som lockar till Jesus, då finns där inte kyrkan. Det blir en fin klubb för vänner, utmärkt, med goda avsikter, men det är inte kyrkan, det är ingen synodalitet.

När vi läser Apostlagärningarna upptäcker vi att den kraftfulla motorn bakom evangelisationen är bönemöten, där den som deltar får erfara Jesu levande närvaro och berörs av Anden. Medlemmarna i den första kristna gemenskapen – men detta gäller i alla tider, också för oss idag – erfar att historien om mötet med Jesus inte slutar med hans himmelsfärd utan fortsätter i deras liv. Allt blir levande genom att man berättar vad Herren har sagt och gjort – genom att lyssna till Ordet – genom att be för att få träda in i gemenskap med honom. Bönen inger ljus och värme: Andens gåva tänder glöden i dem.

Katekesen säger några förtätade ord om detta: “Den Heliga Anden som påminner den bedjande kyrkan om Kristus leder henne även in i hela sanningen och inspirerar henne till nya formuleringar som uttrycker det outgrundliga kristusmysteriet som verkar i kyrkans liv, sakrament och uppdrag” (Katolska Kyrkans katekes nr. 2625). Detta är vad Anden gör i kyrkan: den påminner om Jesus. Jesus själv sade: han skall undervisa er och ni skall minnas. Mission är att minnas Jesus, men inte bara som en minnesövning. När de kristna går längs missionens vägar påminner de om Jesus medan de gör honom närvarande på nytt; och av honom, av hans ande, får de energin för att gå, för att förkunna, för att tjäna. I bönen försjunker den kristna i Guds mysterium, Gud som älskar alla människor, som vill att evangeliet skall förkunnas för alla. Gud är Gud för alla, och i Jesus har varje skiljemur rasat en gång för alla: som Paulus säger: han är vår fred, ” han som gjort de två lägren till ett” (Ef 2:14). Jesus har gjort enhet.

Så fick den första kyrkans liv sin rytm av en ständig rad av firanden, möten, bönetider, i gemenskap och enskilt. Och det är Anden som ger kraft åt förkunnarna som ger sig ut på resa, och av kärlek till Jesus seglar de över haven, möter faror, underkastar sig förödmjukelser.

Gud ger kärlek, Gud begär kärlek. Detta är den mystiska roten till hela det troende livet. De första kristna i bön, men också vi som kommer många århundraden efteråt, genomlever alla samma erfarenhet. Anden ger liv åt allting. Och varje kristen som inte är rädd för att ägna tid åt bönen kan göra aposteln Paulus ord till sina: ” Så långt jag ännu lever här i världen lever jag i tron på Guds son, som har älskat mig och offrat sig för mig” (Gal 2:29). Bönen gör dig medveten om detta. Det är bara i tillbedjans tystnad som man erfar hur sant detta är. Vi måste återupptäcka känslan av tillbedjan. Tillbedja, tillbedja Gud, tillbedja Jesus, tillbedja Anden. Fadern, Sonen och Anden: tillbedja. I tystnad. Tillbedjans bön är den bön som låter oss upptäckta att Gud är början och slutet på hela historien. Och denna bön är Andens levande eld som ger kraft åt vittnesbörd och mission.

Tillbaka till innehållsförteckning

17. Välsignelsen

Allmän audiens · 2 december 2020

Idag stannar vi upp inför en väsentlig dimension av bönen, nämligen välsignelsen. Vi fortsätter att reflektera över bönen. I skapelseberättelserna (jfr 1 Mos 1–2) välsignar Gud hela tiden livet, alltid. Han välsignar djuren (1:22), han välsignar mannen och kvinnan (1:28), slutligen välsignar han sabbaten, en dag av vila och njutning för hela skapelsen (2:3). Det är Gud som välsignar. På Bibelns första sidor finner vi välsignelse på välsignelse. Gud välsignar, men också människorna välsignar, och snart blir det tydligt att välsignelsen besitter en särskild kraft, som åtföljer den som mottar den under hela livet, och som hjälper människans hjärta att låta sig förvandlas av Gud (Andra Vatikankonciliet, konstitution Sacrosanctum Concilium, 61).

I världens begynnelse finner vi alltså Gud som välsignar, han talar väl. Han ser att allt hans händer har gjort är gott och vackert, och när han kommer fram till människan och skapelsen fullbordas erkänner han att den är ”mycket god” (1 Mos 1:31). Senare skall denna skönhet som Gud har lagt ned i sitt verk förändras, och människan bli ett degenererat väsen som förmår sprida ondska och död i världen. Men ingenting skall någonsin kunna utplåna Guds första avtryck, ett avtryck av godhet som Gud har lagt ned i världen, i människans natur, i oss alla: förmågan att välsigna och att bli välsignade. Gud gjorde inte fel när han skapade världen och inte heller när han skapade människan. Världens hopp vilar helt och hållet i Guds välsignelse: han fortsätter att vilja oss väl, det är han som fortsätter att hoppas på vårt väl, som poeten Péguy säger (Le porche du mystère de la deuxième vertu 1911).

Guds stora välsignelse är Jesus Kristus, som är Guds stora gåva, hans son. Han är en välsignelse för hela mänskligheten, en välsignelse som har räddat oss alla. Han är det eviga Ord med vilket Fadern har välsignat oss “medan vi ännu var syndare” (Rom 5:8), säger Paulus: Ordet som blivit kött och offrats för oss på korset.

Aposteln Paulus förkunnar gripet Guds kärleks plan och säger så här: “Välsignad är vår herre Jesu Kristi Gud och fader. Han har välsignat oss med all den andliga välsignelse som genom Kristus finns i himlen, liksom han före världens skapelse har utvalt oss i honom till att stå heliga och fläckfria inför sig i kärlek. Han har förutbestämt oss till att få söners rätt genom Jesus Kristus och förenas med honom – det var hans viljas beslut – till pris och ära för den nåd som han har skänkt oss med sin älskade son” (Ef 1:3–6). Det finns ingen synd som helt och hållet kan utplåna bilden av Kristus som är närvarande i var och en av oss. Ingen synd kan utplåna den bild som Gud har gett oss. Bilden av Kristus. Synden kan smutsa ned den, men inte undandra den Guds barmhärtighet. En syndare kan förbli i sina misstag under lång tid, men Gud har tålamod ända till slutet och hoppas att det där hjärtat till sist skall öppna sig och förändras. Gud är som en god fader och som en god moder, också han är en god moder: de upphör aldrig att älska sitt barn, hur mycket det än kan göra fel. Många gånger har jag sett folk stå i kö utanför ett fängelse. Oräkneliga mödrar som står i kö för att komma in och träffa sina söner som sitter i fängelse: de slutar inte att älska sin son och de vet att folk som åker förbi på bussen tänker: ”Det där är en mamma till en fånge”. Ändå skäms de inte för detta, eller rättare sagt, de skäms men de går vidare, för deras son är viktigare än skammen. På samma sätt är vi viktigare för Gud än alla de synder som vi kan begå, för han är fader, han är moder, han är ren kärlek, han har välsignat oss för alltid. Och han skall aldrig upphöra att välsigna oss.

Det är en stark upplevelse att läsa dessa bibeltexter om välsignelse i ett fängelse. De låter dessa personer känna att de fortsätter att vara välsignade trots sina allvarliga misstag, att deras himmelske fader fortsätter att vilja dem väl och att hoppas att de till sist skall öppna sig för det goda. Även om deras närmaste släktingar har övergett dem för att de till sist har gett upp hoppet, så skall Gud alltid se dem som sina barn. Gud kan inte utplåna bilden av sin son i oss, var och oss är son eller dotter. Ibland ser man att underverk inträffar: män och kvinnor som återföds. För de finner denna välsignelse som smort dem till Guds barn. För Guds nåd förändrar livet: den tar oss som vi är, men den lämnar oss aldrig som vi var.

Låt oss till exempel tänka på vad Jesus gjorde med Sackaios (jfr Luk 19:101). Alla såg det onda i honom; Jesus däremot såg ett frö till det goda, och där, i hans nyfikenhet som ville se Jesus, låter Jesus den räddande barmhärtigheten ta sig in. Så ändras först Sackaios hjärta och sedan hans liv. I förkastade och utstötta människor såg Jesus Faderns outplånliga välsignelse. Sackaios är en offentlig syndare, han har gjort mycket ont, men Jesus såg det outplånliga avtrycket av Faderns välsignelse, och där ger han sin välsignelse. Den mening som upprepas så ofta i evangelierna, “han greps av medlidande”, och det medlidandet gör så att han hjälper honom och förändrar hans hjärta. Ja han identifierar rentav sig själv med varje behövande människa (jfr Matt 25:31–46). I det avslutande “protokoll” för hur vi alla skall dömas, i Matteus 25:e kapitel, säger Jesus: “Jag var hungrig, jag var naken, jag satt i fängelse, jag låg på sjukhus, jag var där…”

Gud välsignar och vi svarar med att välsigna – Gud har lärt oss att välsigna, och vi skall därför välsigna –: välsignelsen är en bön av lovprisning, tillbedjan, tacksägelse. Katekesen säger: “Välsignelsebönen är människans svar på Guds gåvor: eftersom Gud välsignar, kan människan i sitt hjärta i sin tur välsigna honom som är källan till all välsignelse” (Katolska Kyrkans katekes nr. 2626). Bön är glädje och tacksamhet. Gud inväntar inte vår omvändelse för att börja älska oss, utan han gjorde det långt tidigare, när vi fortfarande befann oss i synden.

Vi kan inte bara välsigna denne Gud som välsignar oss, i honom kan vi välsigna allt, alla människor, välsigna Gud och välsigna våra syskon, välsigna världen: detta är roten till den kristna mildheten, förmågan att känna sig välsignade och förmågan att välsigna. Om vi alla gjorde så, skulle det säkert inte finnas några krig. Denna vår värld behöver välsignelse, och vi kan ge välsignelse och ta emot välsignelse. Fadern älskar oss. Allt vi har är glädjen över att välsigna honom och glädjen över att tacka honom, och att lära oss av honom att inte förbanna utan välsigna. Det finns folk som är vana vid att förbanna, som alltid har onda ord, en förbannelse, i munnen och i hjärtat. Var och en av oss kan tänka: har jag denna vana att förbanna på det sättet? Och be Herren om nåden att förändra denna vana, för vi har ett välsignat hjärta, och ur ett välsignat hjärta kan det inte komma någon förbannelse. Må Herren lära oss att aldrig förbanna utan att välsigna.

Tillbaka till innehållsförteckning

18. Begärande bön

Allmän audiens · 9 december 2020

Vi fortsätter våra reflexioner om bönen. Den kristna bönen är helt och fullt mänsklig – vi ber som människor, som det vi är –, den omfattar lovprisning och begärande bön. När Jesus lärde sina lärjungar att be gjorde han det med bönen ”Fader vår”, för att vi skall stå inför Gud i en relation av förtroende som hans barn och be honom om allt vi önskar. Vi ber Gud om de allra högsta gåvorna: att hans namn skall helgas bland alla människor, att hans herravälde skall komma, att hans vilja skall ske i världen. Katekesen förklarar “Det finns en bönens rangordning: först ber vi om Guds rike, och sedan om allt det som vi behöver för att ta emot det och kunna medverka till att det kommer” (katolska Kyrkans katekes nr. 2632). Men i ”Fader vår” ber vi också om enklare gåvor, vardagsgåvor, som ”vårt dagliga bröd” – vilket också betyder hälsa, hem, arbete, vardagens ting; och också om eukaristin, som är nödvändig för att leva i Kristus –; så som vi också ber om syndernas förlåtelse – som hör till vardagen; vi behöver alltid förlåtelse – och därmed också om fred i våra relationer; och till sist att han hjälper oss i frestelserna och att han befriar oss från det onda.

Att be, att bönfalla. Detta är mycket mänskligt. Låt oss återigen lyssna till katekesen: ”I den begärande bönen ger vi uttryck för vårt medvetenhet om vår relation till Gud: vi är skapade varelser och därför varken vårt eget ursprung, herrar över vår situation eller vårt yttersta mål. Som syndare vet vi kristna även att vi ofta vänder oss bort från Gud. Bön innebär redan att vi vänder tillbaka till Gud” (katolska Kyrkans katekes nr. 2629).

Om man känner sig illa till mods för att man har gjort något ont – är en syndare – och ber Fader vår innebär det att man redan närmar sig Herren. Ibland kan vi tro att vi inte behöver något, att vi klarar oss själva och att vi kan leva i fullständig självständighet. Ibland är det så! Men förr eller senare skingras denna illusion. Människan är en åkallan som ibland blir ett rop, ofta återhållet. Själen liknar ett kargt och uttorkat land, som psaltarpsalmen säger (jfr Ps 63:2). Förr eller senare får vi alla uppleva melankoli eller ensamhet. Bibeln skäms inte över att visa att människans tillvaro präglas av sjukdom, orättvisor, vänners svek, eller av fienders hot. Ibland är det som om allt höll på att rasa, och som om hela det liv man levt hittills varit förgäves. Och i dessa situationer som inte tycks ha någon utväg finns det en enda väg ut: att ropa, att be: ”Herre, hjälp mig!” Bönen river upp remsor av ljus i de mörkaste skuggor. ”Herre, hjälp mig!” Detta öppnar vägen, öppnar vandringen.

Vi människor delar denna bön om hjälp med hela skapelsen. Vi är inte de enda som “ber” i detta gränslösa universum: varje brottstycke av skapelsen har längtan efter Gud inskriven. Det är vad aposteln Paulus säger: “Vi vet att hela skapelsen ännu ropar som i födslovåndor. Och till och med vi, som har fått Anden som en första gåva, också vi ropar” (Rom 8:22–24). I oss ekar skapelsernas mångskiftande rop: träden, klipporna, djuren… Allting längtar efter att fullbordas. Kyrkofadern Tertullianus skriver: “Varje skapat väsen ber, djuren och vilddjuren ber och faller på knä; när de kommer ut ur stallen eller ur sina bon lyfter de huvudet mot himlen och håller inte munnen stängd, de låter sina rop höras enligt sina vanor. Och så snart fåglarna börjar flyga stiger de upp mot himlen och brer ut sina vingar som om de var händer som formar ett kors, och kvittrar något som låter som en bön” (De oratione, 30). Detta är en poetisk kommentar till vad Paulus säger om att “hela skapelsen ropar och ber”. Men vi är de enda som är medvetna om att vi ber, som vet att vi talar till Fadern, att vi träder in i en dialog med Fadern.

Därför skall vi inte skämmas om vi känner ett behov av att be. Och framför allt, när vi behöver något skall vi be om det. Jesus talar om en ohederlig man som skall göra upp med sin herre och säger: ”Jag skäms över att be”. Många av oss känner så: vi skäms över att be; över att be om hjälp, över att be någon om något, om att hjälpa oss att göra något eller att uppnå ett mål och vi skäms över att be Gud om något. Man skall inte skämmas över att be och över att säga: ”Herre, jag behöver detta”, ”Herre, jag befinner mig i denna svårighet”, ”Hjälp mig!” Det är hjärtats rop till Gud som är Fader. Och vi måste lära oss att göra det också i lyckliga tider; att tacka Gud för allt som ges oss, och inte ta något för givet: allt är nåd. Herren ger oss alltid, alltid, och allt är nåd, allt. Guds nåd. Ändå skall vi inte kväva den begärande bönen som stiger upp spontant i oss. Den begärande bönen är ett uttryck för att vi accepterar vår begränsning och att vi är skapade varelser. Det kan hända att man inte tror på Gud, men det är svårt att inte tro på bönen; den finns; den stiger upp i oss som ett rop; och alla har vi denna inre röst, som kanske kan tiga länge, men en dag vaknar den och ropar.

Bröder och systrar, vi vet att Gud skall svara. I psaltaren är det ingen bedjande människa som höjer sitt klagorop och inte blir åhörd. Gud svarar alltid: idag, i morgon, men han svarar alltid, på ena eller andra sättet. Han svarar alltid. Bibeln upprepar det gång på gång: Gud lyssnar till ropet från den som åkallar honom. Också våra stammande böner, de som stannat kvar i hjärtats djup, som vi skäms över att uttrycka, Fadern hör dem och vill ge oss den Heliga Anden, som ger liv åt varje bön och förvandlar allting. Det är alltid en fråga om tålamod, om att stå ut med att vänta. Nu befinner vi oss i advent, en tid som präglas av väntan på julen. Vi befinner oss i väntan. Det ser man tydligt. Men också hela vårt liv är i väntan. Och bönen är alltid i väntan, för vi vet att Herren skall svara. Rentav döden darrar, när en kristen ber, för den vet att varje bedjande har en bundsförvant som är starkare än döden: den uppståndne Herren. Döden har redan besegrats i Kristus, och den dag kommer då allt skall vara slutgiltigt, och döden inte längre skall håna vårt liv och vår lycka.

Låt oss lära oss att vara i väntan på Herren. Herren kommer och besöker oss, inte bara vid de stora högtiderna – jul och påsk – för Herren besöker oss varje dag i vårt hjärtas inre, om vi är i väntan. Och ofta märker vi inte att Herren är nära, att han bultar på vår port, och vi låter honom gå förbi. ”Jag är rädd för Gud när han går förbi; jag är rädd för att han skall gå förbi utan att jag märker det”, sade kyrkofadern Augustinus. Och Herren går förbi, Herren kommer, Herren bultar. Men om du har öronen fulla av annat oljud hör du inte när Herren kallar.

Bröder och systrar, att vara i väntan: detta är bönen!

Tillbaka till innehållsförteckning

19. Förbön

Allmän audiens · 16 december 2020

Den som ber vänder inte ryggen åt världen. Om bönen inte samlar mänsklighetens glädje och sorg, hopp och ångest, blir den bara en dekorativ verksamhet, en ytlig inställning, en teater, en inkrökt inställning. Vi behöver alla ha ett inre liv: att dra oss tillbaka till en plats och en tid som vi ägnar åt vårt förhållande till Gud. Men det betyder inte att vi flyr från verkligheten. I bönen ”tar Gud oss, välsignar oss, och bryter oss sedan och ger oss” för att mätta allas hunger. Varje kristen är kallad att bli ett brutet och delat bröd i Guds händer. Det vill säga en konkret bön, som inte är någon verklighetsflykt.

Så söker alltså bönens män och kvinnor efter ensamhet och tystnad, men inte för att inte bli störda, utan för att höra Guds röst bättre. Ibland drar de sig tillbaka från världen, till sin hemliga kammare, som Jesus sade (jfr Matt 6:6), men var de än är håller de porten till sitt hjärta öppen: en öppen port för dem som ber utan att veta hur man ber; för dem som inte ber alls men som bär på ett förkvävt rop, en fördold åkallan: för dem som har gjort fel och gått vilse… Vem som helst kan knacka på hos en bedjande människa och finna ett hjärta fyllt av medlidande hos honom eller henne, som ber utan att utesluta någon. Bönen är vårt hjärta och vår röst, och den blir till hjärta och röst för många människor som inte vet hur man ber eller som inte ber, eller inte vill be eller inte har möjlighet att be: vi är hjärta och röst för dessa människor och stiger upp till Jesus, till Fadern, som förebedjare. Den som ber i ensamhet – under en lång tid eller bara för en halvtimme – avskiljer sig från allt och alla för att återfinna allt och alla i Gud. Så ber den bedjande för hela världen, och bär lidande och synd på sina axlar. Den bedjande ber för alla och för var och en: det är som om den bedjande var en Guds ”antenn” i denna världen. Den som ber ser Kristi ansikte i varje fattig som knackar på dörren, i varje människa som har förlorat tingens mening.

Katekesen förklarar: “Var och en som i sitt hjärta räknar med Guds barmhärtighet träder upp, ber […] till förmån för andra” (katolska Kyrkans katekes nr. 2635). Detta är viktigt. När vi ber räknar vi med Guds barmhärtighet: barmhärtighet gentemot våra synder – han är barmhärtig mot oss – men också barmhärtighet gentemot alla dem som har bett oss att be för dem, som vi vill be för medan vi räknar med Guds hjärta. Detta är den sanna bönen. När man räknar med Guds barmhärtighet, med hans barmhärtiga hjärta. ” Under kyrkans tid har de kristnas förbön del i Kristi förbön: den är ett uttryck för de heligas gemenskap” (ibid.). Vad betyder det att ha del i Kristi förbön, när jag ber för någon? För det är just Kristus som är förebedjaren inför Fadern, han ber för oss, och medan han ber visar han Fadern såren på sina händer: för Jesus står inför Fadern fysiskt, med sin kropp. Jesus är vår förebedjare, och att be är att göra som Jesus: att be till Fadern i Jesus, för andra. Och detta är något mycket vackert.

Bönen månar om människan. Helt enkelt om människan. Den som inte älskar sin nästa ber inte på allvar. Man kan säga att i hatets anda kan man inte be; i likgiltighetens anda kan man inte be. Man ger sin bön enbart i en anda av kärlek. Den som inte älskar låtsas bara att be, eller tror att han ber, men ber inte, för kärlekens anda saknas. I kyrkan är det så att den som känner sin nästas sorg och glädje går mer på djupet än den som funderar på "livets mening" i största allmänhet. Därför finns det erfarenhet av det mänskliga i varje bön, för man får aldrig ta avstånd från eller avfärda människor hur många misstag de än har gjort.

En kristen som drivs av den Heliga Anden och ber för syndarna väljer inte, dömer inte: han ber för alla. Och för sig själv. I den stunden vet han att han inte ens är särskilt olik de människor han ber för: han känner sig som en syndare bland andra syndare och ber för alla. Liknelsen om fariseen och tullindrivaren är ständigt levande och aktuell (jfr Luk 18:9–14): vi är inte bättre än någon annan, vi är alla syskon i en gemenskap där vi förenas av vår bräcklighet, vårt lidande och av att vi är syndare. En bön som vi kan rikta till Gud är därför den här: ”Herre, ingen människa kan får rätt mot dig (jfr Ps 143:2) – det säger en psaltarpsalm: ’Herre, ingen människa kan få rätt mot dig’, ingen av oss: vi är alla syndare–, vi bär alla på en obetald skuld; ingen är oklanderlig i dina ögon. Herre förbarma dig över oss!” Och i denna anda blir bönen fruktsam, för vi går fram inför Gud i ödmjukhet för att be för alla. Fariseen bad istället med högmod: “Jag tackar dig, Herre, för att jag inte är som de de där syndarna; jag är rättfärdig, jag gör alltid…” Detta är inte bön: detta är att se sig i spegeln, att se sig själv, att se sig själv i högmodets förvrängda spegel.

Världen fortsätter att finnas tack vare denna kedja av bedjande som ber för andra, och som nästan alla är okända... men inte för Gud! Det finns mängder av okända kristna som i förföljelsens tid har upprepat vår Herres ord: “Fader, förlåt dem, de vet inte vad de gör” (Luk 23:34).

Den gode herden förblir trogen också när han ser att hans folk har syndat: den gode herden förblir fader också när hans barn ger sig av och överger honom. Han fortsätter att vara herde också för dem som gör att han smutsar ner sina händer; han stänger inte sitt hjärta inför den som kanske har låtit honom lida.

Kyrkan i alla sina medlemmar har uppdraget att be för andra. Den plikten har framför allt alla de som har något ansvar: föräldrar, lärare, kyrkans tjänare, gemenskapers överordnade… Som Abraham och Mose måste de ibland inför Gud “försvara” de människor som anförtrotts dem. I själva verket handlar det om att betrakta dem med Guds ögon och hjärta, med samma oövervinnerliga medlidande och ömhet. Att be med ömhet för andra.

Bröder och systrar, vi är alla löv på samma träd: varje löv som faller påminner oss om den stora ömhet vi måste nära i bönen för varandra. Låt oss be för varandra: det är bra för oss och för alla.

Tillbaka till innehållsförteckning

20. Tacksägelsebön

Allmän audiens · 30 december 2020

Idag tänkte jag titta närmare på tacksägelsebön. Jag utgår från en händelse som evangelisten Lukas berättar om. Medan Jesus är på väg möter han tio spetälska, som bönfaller honom: “Jesus, mästare, förbarma dig över oss!” (Luk 17:13). Vi vet att spetälska inte bara fick lida fysiskt utan också uteslöts socialt och religiöst. De var utstötta. Men Jesus undviker inte att möta dem. Ibland överskrider han lagens gränser och rör vid de sjuka – vilket man inte fick göra – omfamnar dem och botar dem. I det här fallet förekommer ingen kontakt. På avstånd säger Jesus till dem att gå och visa upp sig för prästerna (vers 14), som enligt lagen hade till uppgift att konstatera att en sjuk hade botats. Jesus säger inget annat. Han har hört deras bön, han har hört deras rop på hjälp, och sänder dem genast till prästerna.

Dessa tio litar på honom, de stannar inte kvar i väntan på att bli botade, nej: de litar på honom och går genast, och medan de är på väg, blir alla tio friska. Prästerna hade alltså kunnat konstatera att de blivit friska och låtit dem att återvända till ett normalt liv. Men här kommer det viktigaste: i hela gruppen är det bara en enda som återvänder till Jesus för att tacka honom och lovprisa Gud för den nåd han mottagit, innan han går till prästerna. Bara en enda, de andra fortsätter på sin väg. Och Jesus lägger märke till att denne man var en samarier, ett slags ”kättare” för den tidens judar. Jesus kommenterar: “Är det bara den här främlingen som har vänt tillbaka för att ge Gud ära?” (Luk 17:18). Det är en gripande berättelse!

Man kan säga att denna berättelse delar in världen i två grupper: de som inte tackar och de som tackar; de som tar allt för givet, och de som tar allt som en gåva, som nåd. Katekesen skriver: “allt som händer och alla behov kan bli till ett tacksamhetens offer” (katolska Kyrkans katekes nr. 2638). Tacksägelsebönen börjar alltid här: med att erkänna att nåden kom först. Vi tänktes ut innan vi började tänka; vi blev älskade innan vi lärde oss att älska; vi var önskade innan några önskningar fanns i vårt hjärta. Om vi ser livet på det sättet, då blir “tack” våra dagars ledmotiv. Många gånger glömmer vi också att säga “tack”.

För oss kristna har tacksägelse gett namnet åt det mest grundläggande av alla sakrament: eukaristin. Det grekiska ordet betyder nämligen just detta: tacksägelse. De kristna välsignar Gud för livets gåva, som alla troende. Att leva är först och främst att ha fått ta emot livet. Vi föds alla därför att någon har velat att vi skulle få leva. Och detta är bara den första i en rad skulder som vi drar på oss genom att leva. Skulder av tacksägelse. I vår tillvaro har mer än en människa betraktat oss med ren blick, osjälviskt. Ofta handlar det om fostrare, kateketer, människor som har gjort mer i sitt uppdrag än vad plikten krävde. Och det har gjort så att tacksamhet springer fram i oss. Också vänskap är en gåva som vi alltid måste vara tacksamma för.

Detta “tack” som vi ständigt måste uttala, detta tack som den kristne delar med alla, utvidgas i mötet med Jesus. Evangelierna berättar att när Jesus gick förbi väckte det ofta glädje och lov till Gud hos dem som mötte honom. Julens berättelser befolkas av bedjande människor vars hjärta utvidgats av att Frälsaren kommit. Också vi är kallade att delta i denna väldiga glädje. Det antyder också berättelsen om de tio spetälska. Naturligtvis var de alla lyckliga över att ha fått hälsan tillbaka och över att därmed få lämna den oändliga karantän som uteslöt dem ur gemenskapen. Men bland dem finns en som lägger glädje till glädje: han gläder sig inte bara över att ha blivit frisk, utan också över att ha mött Jesus. Han har inte bara befriats från det onda, nu är han också viss om att han är älskad. Detta är kärnan: när du tackar, uttrycker du vissheten om att vara älskad. Och detta är ett stort steg: att ha vissheten om att vara älskad. Det är att upptäcka kärleken som en kraft som bär upp världen. Dante skulle ha sagt: kärleken “som rör solen och de andra stjärnorna” (che move il sole e l’altre stelle, Paradiset, 33:145). Vi är inte längre luffare som strövar hit och dit, nej: vi har ett hem, vi bor i Kristus, och från denna “boning” betraktar vi hela resten av världen, och sedd därifrån är den mycket vackrare. Vi är kärlekens barn, vi är kärlekens syskon. Vi år nådens män och kvinnor.

Bröder och systrar, låt oss därför alltid försöka stå kvar i glädjen över mötet med Jesus. Låt oss odla glädjen. När Den Onde bedrar oss med vilken frestelse som helst lämnar han oss alltid bedrövade och ensamma. Om vi är i Kristus kan ingen synd och inget hot någonsin hindra oss från att fortsätta vår vandring i glädje tillsammans med otaliga vandringskamrater.

Framför allt får vi inte glömma bort att tacka: om vi sprider tacksamhet blir också världen bättre, kanske bara litet grann, men det räcker för att ge den lite hopp. Världen behöver hopp, och med tacksamhet sprider vi lite hopp. Allt är förenat, allt är förbundet och var och en kan ge sitt bidrag där han eller hon befinner sig. Vägen till lyckan är den som aposteln Paulus beskriver i slutet av ett av sina brev: “be ständigt och tacka hela tiden Gud. Gör så, det är Guds vilja i Kristus Jesus. Släck inte anden” (1 Thess 5:17–19). Att inte släcka anden, det är ett bra livsprogram! Att inte släcka anden som vi har i oss leder oss till tacksamhet.

Tillbaka till innehållsförteckning

21. Lovprisande bön

Allmän audiens · 13 januari 2021

Vi fortsätter katekeserna om bönen, och idag ger ser vi närmare på lovprisande bön.

Vi utgår från ett kritiskt ögonblick i Jesu liv. Efter de första underverken och efter att lärjungarna engagerats för att förkunna Guds rike, står Messias inför en kris i sitt uppdrag. Johannes Döparen tvivlar och sänder honom följande budskap – Johannes sitter i fängelse: “Är du den som skall komma, eller skall vi vänta på någon annan?” (Matt 11:3). Han drabbas av ångest för han vet inte om han tagit fel i sin förkunnelse. Det finns alltid mörka stunder i livet, stunder av andlig natt, och Johannes genomgår denna stund. Det råder fientlighet i byarna vid sjön, där Jesus har utfört många förunderliga tecken (jfr Matt 11:20–24). Nu, just i denna stund av besvikelse, berättar Matteus om en överraskande händelse. Jesus riktar inte någon klagan till Fadern, utan tvärtom en hymn av jubel: “Jag prisar dig, fader, himlens och jordens herre, för att du har dolt detta för de lärda och kloka och uppenbarat det för dem som är som barn” (Matt 11:25). Mitt i en kris, mitt i själens mörker för många människor, som Johannes Döparen, välsignar Jesus Fadern, Jesus lovprisar Fadern. Men varför?

Först och främst lovprisar han honom för vad han är: “Fader, himlens och jordens herre”. Jesus gläds i sin ande för han vet och känner att hans fader är världsalltets Gud, och viceversa är Herren över allt som finns Fadern, ”min fader”. Ur denna erfarenhet av att känna att han är “den högstes son” springer lovprisningen fram. Jesus känner att han är den högstes son.

Och sedan lovprisar Jesus Fadern för att han föredrar de små. Det är vad han själv får uppleva när han förkunnar i byarna: de ”lärda” och ”visa” förblir misstänksamma och slutna, de gör sina beräkningar: medan de ”små” öppnar sig och tar emot budskapet. Det kan inte vara annat än Faderns vilja, och Jesus gläder sig över det. Också vi måste glädjas och lovprisa Gud för att ödmjuka och enkla människor tar emot evangeliet. Jag gläder mig när jag ser dessa enkla människor, dessa ödmjuka människor som åker på vallfärd, som ber, som sjunger, som lovprisar, människor som kanske saknar mycket, men ödmjukheten leder dem till att lovprisa Gud. I världens framtid och i kyrkans hopp finns alltid de ”små”: de som inte anser sig vara bättre än andra, de som är medvetna om sina begränsningar och om sina synder, som inte vill härska över andra, som ser sig alla som syskon i Gud Fader.

Så i den stunden som förefaller vara ett misslyckande, då allt är mörkt, ber Jesus och lovprisar Fadern. Och hans bön leder också oss, som läser evangelierna, till att bedöma våra egna misslyckanden på ett annorlunda sätt, situationer där vi inte ser Guds närvaro och gärning tydligt, när det verkar som om det onda tar över och det inte går att hejda det. Jesus har ofta uppmanat till begärande bön, och just när han kunde haft skäl att be Fadern om förklaringar, börjar han i stället lovprisa honom. Det verkar vara en motsägelse, men den är där, sanningen.

Vem har glädje av lovprisningen? Vi eller Gud? En text i den eukaristiska liturgin uppmanar oss att be till Gud på detta sätt, och säger: ”Du behöver inte vår lovprisning, men i din kärlek kallar du oss till att tacka dig; våra välsignelsehymner ökar inte din storhet, men de utverkar för oss den nåd som räddar oss” (Missale Romanum, Allmän prefation IV). Vi räddas genom att lovprisa.

Katekesen förklarar att den som lovprisar Gud är “delaktig av de renhjärtades salighet: han älskar Gud i tro innan han får se honom i härligheten” (katolska Kyrkans katekes nr. 2639). Paradoxalt nog måste man lovprisa inte bara när livet fyller oss med lycka, utan framför allt i svåra stunder, i mörka stunder när vår väg går uppför en brant uppförsbacke. Också det är tid för lovprisning, som när Jesus lovprisar Fadern i en mörk stund. För vi lär oss att genom den uppförsbacken, genom den mödosamma stigen, genom de ansträngande vägarna, når man en plats där man ser ett nytt landskap, en vidare horisont. Att lovprisa är som att andas rent syre: det renar själen, det låter dig se långt bort, det lämnar dig inte fången i svårigheternas svåra och mörka stund.

Det finns en stor lärdom i den bön som ännu efter åtta århundraden inte har upphört att bulta, som Franciskus författade i slutet av sitt liv: “sången om broder sol” eller “solsången”. Den fattige från Assisi skrev den inte i en stund av glädje och välgång, utan tvärtom mitt i lidandet. Franciskus har nästan blivit helt blind, och i sin själ känner han bördan av en ensamhet som han aldrig upplevt tidigare: världen har inte förändrats sedan han inledde sin förkunnelse, många låter sig ännu slitas i bitar av stridigheter, och dessutom känner han att dödens steg kommer allt närmare. Det skulle kunna vara en stund av besvikelse, då man blir djupt besviken och känner att man misslyckats. Men i den sorgens stund, i den mörka stunden, ber Franciskus. Hur ber han? På italienska “Laudato si’, mi Signore…” (Lovad vare du, min Herre). Franciskus lovprisar Gud för allt, för alla skapelsens gåvor, och också för döden, som han djärvt kallar ”syster”, ”syster död”. Dessa förebilder hos helgon, hos kristna, också hos Jesus, som lovprisar Gud i svåra stunder, de slår upp porten till en mycket större väg till Herren och de renar oss alltid. Lovprisning renar alltid.

Helgonen visar oss att man alltid kan lovprisa, i medgång och motgång, för Gud är vår trogne vän. Detta är grundvalen för lovprisningen: Gud är vår trogna vän, och hans kärlek sviker oss aldrig. Han är alltid vid vår sida, han väntar alltid på oss. Någon har sagt: “Han är den vaktpost som står dig nära och låter dig gå framåt i trygghet”. I svåra och mörka stunder måste vi finna modet att säga: “Välsignad vare du, herre”. Att lovprisa Herren. Det hjälper oss.

Tillbaka till innehållsförteckning

22. Att be med Bibeln

Allmän audiens · 27 januari 2021

Idag tänkte jag tala om hur man kan be utifrån ett stycke i Bibeln. Den heliga skrift har inte skrivits för att vara fånge på papyrus, pergament eller papper, utan för att tas emot av en människa som ber och låter skriften gro i sitt hjärta. Guds ord går till hjärtat.

Katekesen säger att ”Läsningen av de heliga skrifterna måste gå hand i hand med bön – man kan inte läsa Bibeln som en roman –, så att denna blir ett samtal mellan Gud och människan” (nr. 2653). Så bär dig bönen, för den är en dialog med Gud. Just den där bibelversen skrevs också för mig, för århundraden sedan, för att ge mig ett Guds ord. Det skrevs för var och en av oss. Detta händer alla troende: ett stycke ur den heliga skrift som jag redan hört många gånger talar plötsligt till mig och kastar nytt ljus över en situation jag befinner mig i. Men den dagen måste jag infinna mig till mötet med det ordet, jag måste vara där och lyssna till ordet. Varje dag går Gud förbi och kastar sitt utsäde i vårt livs åker. Vi vet inte om han idag skall finna en torr mark full av tistlar, eller en god gjord, som låter utsädet gro (jfr Mark 4:3–9). Det beror på oss, på vår bön, på det öppna hjärta med vilket vi närmar oss skriften för att den för oss skall bli Guds levande ord. Gud går ständigt förbi genom skriften. Och jag påminner om vad jag sade förra veckan, som jag lånade från kyrkofadern Augustinus: “Jag är rädd för Herren som går förbi”. Varför vara rädd? Rädd för att jag inte skall lyssna till honom, för att jag inte skall märka att det är Herren.

Genom bönen blir det som ett ordets nya människoblivande. Och vi är de “tabernakel” där Guds ord vill tas emot och bevaras, för att kunna besöka världen. Därför måste man närma sig Bibeln utan biavsikter, utan att instrumentalisera den. I Bibeln söker inte den troende stöd för sin egen filosofiska eller moraliska ståndpunkt, den troende hoppas på ett möte: den troende vet att dessa ord har skrivits i den heliga anden, och att de därför skall tas emot och förstås i samma ande för att mötet skall bli verklighet.

Det stör mig när jag hör kristna citera bibelverser som papegojor. ”O ja, Herren säger... han vill ha det så här...” Men har du mött Herren med den bibelversen? Det handlar inte bara om minne: det handlar om hjärtats minne, det som öppnar dig för mötet med Herren. Och det ordet, den bibelversen, leder dig till mötet med Herren.

Vi läser alltså skriften för att den skall ”läsas oss”: Och det är en nåd att kunna känna igen sig en person eller en situation. Bibeln skrevs inte för mänskligheten i allmänhet utan för oss, för mig, för dig, för män och kvinnor av kött och blod, män och kvinnor med för- och efternamn, som mig, som dig. Och Guds ord, som är impregnerat av helig ande, lämnar ingenting som förr när det tas emot med ett öppet hjärta, det ändrar på något. Och detta är nåden och kraften hos Guds ord.

Den kristna traditionen är rik på erfarenheter och reflexioner om bön med den heliga skrift. I synnerhet har det uppstått en metod som kallas “lectio divina”. Den uppstod i klostermiljö men används idag också av kristna i vanliga församlingar. Det handlar framför allt om att läsa ett stycke ur Bibeln med stor uppmärksamhet, ja i “lydnad” mot texten, för att förstå vad den betyder i sig själv. Sedan träder man in i en dialog med skriften, så att dessa ord blir ett skäl till meditation och bön: utifrån texten börjar jag med att fråga mig vad den ”säger till mig”. Här är det lätt att gå vilse: man får inte glida in i subjektiva tolkningar, man måste stå kvar i den levande traditionen, som förenar var och en av oss med den heliga skrift. Och det sista steget i lectio divina är kontemplation. Här lämnar ord och tankar plats åt kärlek, som när förälskade betraktar varandra i tystnad. Bibeltexten är kvar, men som en spegel, som en ikon som man betraktar. Och så blir det en dialog.

Genom bönen kommer Guds ord och tar sin boning i oss och vi i ordet. Ordet inspirerar goda idéer och ger stöd åt våra handlingar; den ger oss kraft, frid, jag den ger oss frid också när den försätter oss i kris. Också “förvrängda” och förvirrade dagar ger det hjärtat en kärna av förtröstan och kärleken som skyddar det mot den ondes angrepp.

Så blir Guds ord kött – jag tar mig friheten att använda detta uttryck, att bli kött – hos dem som tar emot det i bön. Det finns urgamla texter som säger att de kristna identifierar sig till den grad med Ordet att även om man brände alla biblar i hela världen, skulle man ändå kunna rädda det ”avtryck” som de lämnat i helgonens liv. Det är väl uttryckt.

Det kristna livet handlar på en och samma gång om lydnad och kreativitet. En god kristen skall vara lydig men också kreativ. Lydig, för den kristne lyssnar till Guds ord; kreativ, för den kristne drivs av den heliga anden i sitt inre att tillämpa Guds ord och föra ut det. Jesus säger just detta i slutet av ett tal med liknelser: “Varje skriftlärd som har blivit himmelrikets lärjunge är alltså som en välbärgad man som ur sitt förråd – sitt hjärta – kan ta fram både nytt och gammalt” (Matt 13:52). Den heliga skrift är en outtömlig skatt. Må Herren alltid låta oss ösa ur den genom bönen.

Tillbaka till innehållsförteckning

23. Att be i liturgin

Allmän audiens · 3 februari 2021

I kyrkans historia har ofta funnits en frestelse att utöva en intimistisk kristendom, som inte erkänner de offentliga liturgiska riternas andliga betydelse. Detta felaktiga tänkesätt har ofta dragit slutsatsen att det finns en större renhet i en religiositet som inte beror på yttre ceremonier, som har ansetts vara en meningslös eller skadlig börda. Kritiken har inte riktats mot någon särskild rit eller något speciellt sätt att fira, utan mot själva liturgin, den liturgiska formen av bön.

I kyrkan finns det många former av andlighet som aldrig har integrerat liturgin. Många katoliker går i söndagsmässan men finner näring för sin tro och sitt andliga liv främst på annat håll, i olika fromhetsformer.

Under de senaste årtiondena har vi kommit en bra bit på vägen. Det andra vatikankonciliets konstitution om liturgin Sacrosanctum Concilium är en milstolpe på denna vandring. Den förklarar på ett fullständigt och organiskt sätt hur viktig den gudomliga liturgin är för de kristnas liv, för där finner de den objektiva förmedling som är nödvändig eftersom Jesus Kristus inte är en idé eller en känsla utan en levande person, och hans mysterium är en historisk händelse. De kristnas bön går genom konkreta förmedlingar som Bibeln, sakramenten, de liturgiska riterna, gemenskapen. I det kristna livet bortser man inte från den kroppsliga och materiella sfären, för i den blev Jesus Kristus vägen till räddning. Vi kan säga att vi måste be också med kroppen: kroppen träder in i bönen.

Därför finns det ingen kristen andlighet som inte har sina rötter i firandet av de heliga mysterierna. Katekesen säger så här: “Kristi och den helige Andes uppdrag som i kyrkans sakramentala liturgi förkunnar, aktualiserar och förmedlar frälsningsmysteriet fortsätter i ett bedjande hjärta” (nr. 2655). Liturgin är inte bara spontan bön utan något mer och något mer originellt: den är en gärning som utgör grundvalen för hela den kristna erfarenheten, och därför är bönen också en händelse, en närvaro, ett möte. Den är ett möte med Kristus. Kristus blir närvarande i den heliga anden genom sakramentens tecken: därför måste vi kristna ta del av de heliga mysterierna. Jag vågar rentav säga att en kristendom utan liturgi är en kristendom utan Kristus. Utan den totale Kristus. Också i den mest avskalade rit, som den som somliga kristna har firat och firar i fängelse, eller i det fördolda i ett hem under en förföljelse, också där blir Kristus verkligen närvarande och ger ut sig själv till dem som tror på honom.

Just eftersom liturgin har en objektiv dimension måste den firas med glöd, för att den nåd som utgjuts i riten inte skall gå till spillo utan att nå ut till vars och ens liv. Katekesen förklarar detta mycket bra: “Bönen tillägnar sig liturgin medan den firas och fortsätter efteråt” (ibid.). Många kristna böner kommer inte från liturgin, men om de är kristna förutsätter de alla liturgin, alltså sakramenten som förmedlar Jesus Kristus. Varje gång vi firar ett dop, eller viger brödet och vinet i eukaristin, eller smörjer en sjuk människas kropp med vigd olja, då är Kristus här! Det är han som verkar och är närvarande som när han botade de sjukas svaga kroppsdelar eller överlämnade sitt testamente för världens räddning under den sista måltiden.

Den kristna bönen tar till sig Jesu närvaro i sakramenten. Det som är utanför oss blir en del av oss: liturgin uttrycker det rentav med den så naturliga gesten att äta. Det räcker inte bara att gå i mässan. Mässan är något man firar, inte bara prästen som leder den, utan alla kristna som deltar. Och mittpunkten är Kristus! Vi förenar oss alla med hans gärning, i våra olika gåvor och tjänster, för det är han, Kristus, som är liturgins huvudperson.

När de första kristna började fira sin gudstjänst gjorde det så genom att upprepa vad Jesus gjort och sagt med hjälp av den heliga andens ljus och kraft, för att deras liv skulle nås av den nåden och bli ett andligt offer som frambars till Gud. Detta var en verklig revolution. Paulus skriver i Romarbrevet: “Därför ber jag er, bröder, vid Guds barmhärtighet, att frambära er själva som ett levande och heligt offer som behagar Gud. Det skall vara er andliga gudstjänst” (12:1). Vårt liv är menat att bli gudstjänst, men det kan inte ske utan bön, särskilt liturgisk bön. Denna tanke kan hjälpa oss alla när vi går i mässan: jag går och ber i en gemenskap, jag går och ber med Kristus som är närvarande. När vi går till ett dop är Kristus där, närvarande, det är han som döper. Någon kanske säger att det bara är något man brukar säga. Nej, det är det inte. Kristus är närvarande i liturgin och i liturgin ber du med Kristus som står vid din sida.

Tillbaka till innehållsförteckning

24. Att be i vardagen

Allmän audiens · 10 februari 2021

Onsdagen den 10:e februari höll påven Franciskus en katekes om bönens plats i vardagslivet.

I den förra katekesen såg vi att den kristna bönen är förankrad i liturgin. Idag skall vi konstatera att från liturgin återvänder bönen alltid till vardagslivet: till gator, kontor, fordon… Och där fortsätter dialogen med Gud: den som ber är som en som är förälskad, som hela tiden bär med sig den älskade i hjärtat var den än befinner sig.

Allt omfattas av denna dialog med Gud: varje glädjeämne blir ett skäl till lovprisning, varje prövning blir ett tillfälle att be om hjälp. Bönen lever ständigt i livet, som glöden i brasan, även när munnen inte talar, men hjärtat talar. Varje tanke, även om den kan förefalla världslig, kan genomsyras av bön. Också i människans intellekt finns en bedjande sida: den är nämligen som ett fönster mot mysteriet: den belyser de få steg vi har framför oss och sedan öppnar den sig för hela verkligheten, denna verklighet som föregår den och som överskrider den. Detta mysterium har inte ett oroväckande eller skräckinjagande ansikte, nej: när vi lär känna Kristus förstår vi att där våra ögon och vår tankes ögon inte kan se, där finns inte ingenting, där finns någon som väntar på oss, där finns en gränslös nåd. Och så utgjuter den kristna bönen ett oövervinnerligt hopp i människans hjärta: vilken erfarenhet vår väg än leder oss till, kan Guds kärlek förvandla den till något gott.

Katekesen säger följande just om detta: ”När vi lyssnar till Herrens ord och deltar i hans påskmysterium, lär vi oss att be vid vissa tillfällen. Men hans Ande blir oss given som en källa till bön i det som händer varje dag. […] Tiden ligger i Faderns händer; vi möter honom i nuet – inte i går eller i morgon, utan i dag” (Katolska Kyrkans katekes, nr. 2659). Idag möter jag Gud, det är alltid mötets idag.

Ingen dag är så underber som det idag som vi lever just nu. Många tänker hela tiden på framtiden: ”Det blir bättre sen ...”, men de tar inte emot dagen som den kommer: det är människor som lever i fantasin, som inte förmår ta emot den konkreta verkligheten. Och idag är verkligt, idag är konkret. Och bönen äger rum idag. Jesus möter oss idag, i detta idag där vi lever. Och det är bönen som förvandlar detta idag till nåd, eller rättare sagt, som förvandlar oss: den mildrar vreden, bär upp kärleken, mångfaldigar glädjen, ingjuter kraften att förlåta. I vissa stunder känns det som om det inte längre är vi som lever, utan som om nåden lever och verkar i oss genom bönen. Och när vi nås av en tanke av ilska, av missnöje, som leder oss till bitterhet, då stannar vi upp och säger till Herren: ”Var är du? Och vart är jag på väg?” Och Herren är där, Herren skall ge oss rätt ord och råd för att gå vidare utan denna det negativas bittra smak. För bönen är alltid positiv, om vi nu kan använda ett så profant ord. Alltid. Den leder dig framåt. Om vi tar emot varje dag som börjar i bön, då får vi mod så att de problem vi måste ta itu med inte blir hinder för vår lycka, utan tvärtom kall från Gud, tillfällen för oss att möta honom. Och när man har Herrens sällskap, då känner man sig modigare, friare, och också lyckligare.

Låt oss därför alltid be för allt och alla, också för våra fiender. Jesus gav oss detta råd: “Bed för era fiender”. Låt oss be för våra kära, men också för dem som vi inte känner; låt oss rentav be för våra fiender, som jag sade, så som Bibeln ofta uppmanar oss att göra. Bönen fyller oss med en överflödande kärlek. Låt oss först och främst be för alla olyckliga människor, för dem som gråter i sin ensamhet och förtvivlar för att de tror att det inte kan finnas en kärlek som bultar för dem. Bönen gör underverk; och då förstår de fattiga att också i deras prekära situation har en kristens bön gjort Jesu medlidande närvarande: han såg med stor ömhet på folkskarorna som var trötta och förvirrade som får utan herde (jfr Mark 6:34). Låt oss inte glömma att Herren är medlidandets Herre, närhetens Herre, ömhetens Herre: tre ord som vi aldrig får glömma. För det är Herrens stil: medlidande, närhet, ömhet.

Bönen hjälper oss att älska andra, trots deras misstag och synder. Människan är alltid viktigare än sina gärningar, och Jesus har inte dömt världen, han har räddat den. De som alltid dömer andra lever ett olyckligt liv, de dömer och fördömer hela tiden: det är ett olyckligt liv. Jesus kom för att rädda oss: öppna ditt hjärta, förlåt, rättfärdiga andra, förstå, var också du nära andra, hys medlidande, hys ömhet som Jesus. Man måste älska var och en och minnas i bönen att vi alla är syndare och att vi alla på samma gång är älskade av Gud. Om vi älskar världen på detta sätt, med ömhet, skall vi upptäcka att varje dag och allting bär i sitt fördolda på ett fragment av Guds mysterium.

Katekesen fortsätter: “En av Guds rikes hemligheter, som blivit uppenbarad för ”de små”, Kristi tjänare och saligprisningarnas fattiga, är att be vid det som sker varje dag och varje ögonblick. Det är gott och riktigt att be om att rättfärdighetens och fredens rike skall påverka historiens gång. Likaså är det viktigt att med hjälp av bön lyfta upp enkla och vardagliga situationer. Alla böneformer kan verka som den surdeg vid vilken Herren liknar Guds rike” (Katolska Kyrkans katekes, nr. 2660).

Människan – mannen och kvinnan – är som en vindfläkt, som gräset (jfr Ps 144:4; 103:15). Filosofen Pascal skrev: “Det är inte nödvändigt att hela världsalltet skall ta till vapen för att krossa henne; det räcker med litet vattenånga, en vattendroppe, för att döda henne” (Tankar, 186). Vi är bräckliga varelser, men vi kan be: detta är vår största värdighet, och det är också vår styrka. Fatta mod! Be i varje ögonblick, i varje situation för där är Herren oss nära. Och när en bön är enligt Jesu hjärta utverkar den underverk.

Tillbaka till innehållsförteckning

25. Bönen och treenigheten 1

Allmän audiens · 3 mars 2021

Påven Franciskus katekes i serien om den kristna bönen handlade på onsdagen den 3 mars om Treenigheten. Jesus har ställt treenighetens eget liv till vårt förfogande, han har öppnat på vid gavel denna port till Faderns, Sonens och den Heliga Andens kärleksmysterium. Här följer hela katekesen översatt av Olle Brandt.

Översättning Olle Brandt – Vatikanstaten

I vår serie katekeser om bönen skall vi idag och nästa vecka se hur bönen, tack vare Jesus Kristus, öppnar oss för treenigheten – Fadern, Sonen och Anden –, för det väldiga hav av Gud som är kärlek. Det är Jesus som har öppnat himlen för oss och låtit oss träda in i en relation till Gud. Det är han som har gjort detta: han har öppnat för oss denna relation till den treeniga Guden: Fadern, Sonen och den Heliga Anden. Det är vad aposteln Johannes säger i slutet av inledningen till sitt evangelium: ”Ingen har någonsin sett Gud. Den ende sonen, själv gud och alltid nära Fadern, han har förklarat honom för oss” (1:18). Jesus har förklarat vem han är, vem Gud är, Fader, Son och Helig Ande. Vi visste verkligen inte hur man skulle be: vilka ord, känslor och språk som var rätt att använda när man talar till Gud. I lärjungarnas bön till Mästaren, som vi ofta har påmint om i dessa katekeser, finns hela människans vacklande, hennes upprepade och ofta misslyckade försök att tala till Skaparen: “Herre, lär oss att be” (Luk 11:1).

Alla böner är inte likvärdiga, och alla är inte lämpliga. Bibeln själv berättar om många böner som har misslyckats och inte besvarats. Kanske är Gud ibland missnöjd med våra böner och vi märker det inte ens. Gud ser på händerna hos den som ber: för att de skall vara rena behöver man inte tvätta dem, det räcker att avstå från onda gärningar. Den helige Franciskus bad: “Nullu homo ène dignu te mentovare”, det vill säga “ingen människa är värdig att nämna dig” (Solsången).

Men kanske det mest gripande erkännandet av vår böns fattigdom kom från den romerske officer som en dag bad Jesus bota hans sjuke tjänare (jfr Matt 8:5–13). Han kände sig helt ovärdig: han var inte jude, han var en officer i den avskydda ockupationsmakten. Men han månade om sin tjänare, och därför vågade han, och sade: “Herre, jag är inte värd att du går in under mitt tak. Men säg bara ett ord, så blir pojken frisk” (vers 8). Det är en mening som också vi upprepar varje gång vi firar eukaristin. Att samtala med Gud är en nåd: vi är inte värdiga, vi har inga rättigheter, vi ”haltar” med varje ord och varje tanke. Men Jesus är den port som öppnar detta samtal med Gud för oss.

Varför skulle människan vara älskad av Gud? Det finns inga uppenbara skäl, det finns ingen proportion… I många mytologier finns det ingen gud som bryr sig om vad som händer människorna. Gudarna blir bara irriterade av människorna och struntar i deras liv. Låt oss minnas Guds ord till sitt folk, som upprepas i Femte Mosebok: “Tänk efter, vilket folk har sina gudar så nära sig, som ni har mig nära er?” (jfr 5 Mos 4:7). Denna Guds närhet är uppenbarelsen! Några filosofer säger att Gud kan bara tänka på sig själv. Det är vi människor som försöker blidka guden och se bra ut i hans ögon. Därav kommer plikten att utöva en “religion” med rader av offer och fromhetsgärningar som man måste upprepa hela tiden för att blidka en stum och likgiltig Gud. Det finns ingen dialog. En väg till dialog med Gud öppnades av Jesus, av Guds uppenbarelse till Mose, när Gud presenterade sig; Bibeln har öppnat vägen till en dialog med Gud. Låt oss minnas: “Vilket folk har sina gudar så nära sig, som du har mig nära dig?” Denna Guds närhet öppnar oss för ett samtal med honom.

En Gud som älskar människan: det skulle vi aldrig ha vågat tro på om vi inte hade lärt känna Jesus. Att lära känna Jesus har låtit oss förstå detta, har uppenbarat detta för oss. Den är den skandal som vi finner i liknelsen om den barmhärtige fadern, eller i den om herden som går för att söka upp det vilsegångna lammet (jfr Luk 15). Sådana berättelser hade vi inte kunnat föreställa oss eller ens förstå om vi inte hade mött Jesus. Vilken Gud är beredd att dö för människorna? Vilken Gud älskar alltid och tålmodigt utan att kräva att bli älskad? Vilken Gud står ut med den fruktansvärda otacksamheten hos en son som begär att få ut sitt arv i förtid och sedan ger sig av och slösar bort allt? (jfr Luk 15:12–13).

Det är Jesus som uppenbarar Guds hjärta. Så berättar Jesus med sitt liv hur mycket Gud är fader. Tam Pater nemo: igen är fader som han. Faderskap är närhet, medlidande och ömhet. Det är hur han ger uttryck för sin faderlighet gentemot oss. Blott med svårighet och på avstånd kan vi föreställa oss den kärlek med vilken den allraheligaste treenigheten är havande, och vilken avgrund av ömsesidig välvilja som finns mellan Fadern, Sonen och den Heliga Anden. Österländska ikoner låter oss ana något av detta mysterium som ligger till grund för hela världsalltets upphov och glädje.

Framför allt hade vi aldrig kunnat föreställa oss att denna Guds kärlek skulle ha flutit ut ända till vår mänsklighets strand: vi är den yttersta gränsen av en kärlek som saknar like på jorden. Katekesen förklarar: Jesu “heliga mänsklighet är således den väg, på vilken den helige Ande lär oss att be till Gud, vår Fader” (Katolska Kyrkans katekesnr. 2664). Och detta är vår tros nåd. Vi kunde inte hoppas på ett högre kall: Jesu mänsklighet – Gud har kommit nära i Jesus – han har ställt treenighetens eget liv till vårt förfogande, han har öppnat på vid gavel denna port till Faderns, Sonens och den Heliga Andens kärleksmysterium.

Tillbaka till innehållsförteckning

26. Bönen och treenigheten 2

Allmän audiens · 17 mars 2021

Idag avslutar vi katekesen om bön som relation till den allraheligaste treenigheten, i synnerhet till den Heliga Anden.

Den första gåvan i varje kristet liv är den Heliga Anden. Den är inte en av många gåvor, den är den grundläggande gåvan. Anden är den gåva som Jesus lovade sända oss. Utan Anden finns det ingen relation till Kristus och till Fadern. För det är Anden som öppnar vårt hjärta för Guds närvaro och drar in det i den virvelvind av kärlek som Guds eget hjärta är. Vi är inte bara gäster och pilgrimer på väg på denna jord, vi är också gäster och pilgrimer i treenighetens mysterium. Vi är som Abraham som en dag tog emot tre resenärer i sitt tält och så fick möta Gud. Om vi i sanning kan åkalla Gud och kalla honom “Abbà – pappa”, så är det för att i oss bor den Heliga Anden; det är han som förvandlar oss på djupet och låter oss erfara den gripande glädjen i att vara älskade av Gud som hans verkliga barn. Allt andligt arbete i oss utförs av den Heliga Anden, denna gåva. Den arbetar i oss för att leda vårt kristna liv framåt, till Fadern, med Jesus.

Om detta säger katekesen: ”Varje gång vi börjar be till Jesus, är det den helige Ande som genom sin förekommande nåd lockar oss ut på bönens väg. Hur skulle vi kunna underlåta att be till Anden, eftersom han lär oss att be genom att påminna oss om Kristus? Därför manar oss kyrkan att varje dag be om den helige Ande, särskilt när vi börjar eller avslutar något viktigt” (Katolska Kyrkans katekes, nr. 2670). Detta är vad Anden gör i oss. Den påminner oss om Jesus och gör honom närvarande för oss – vi kan säga att den är vårt minne av treenigheten, Guds minne i oss – och den gör Jesus närvarande för att han inte bara skall vara en person i det förflutna: Anden bär fram Jesus till nuet i vårt medvetande. Om Kristus bara var avlägsen i tiden, skulle vi vara ensamma och vilsna i världen. Ja, vi skulle minnas Jesus, där långt borta, men det är Anden som bär hit honom, nu, i detta ögonblick i vårt hjärta. Men i Anden är allt levandegjort: för de kristna i alla tider och på alla platser står möjligheten öppen att möta Kristus. Möjligheten står öppen att möta Kristus inte bara som en historisk person. Nej: han lockar Kristus till våra hjärtan, det är Anden som låter oss möta Kristus. Han är inte avlägsen, Anden är med oss: Jesus fortsätter att fostra sina lärjungar genom att förvandla deras hjärtan, så som han gjorde med Petrus, med Paulus, med Maria från Magdala, med alla apostlarna. Men varför är Jesus närvarande? För det är Anden som bär honom i oss.

Det är vad många bedjande människor har fått erfara: män och kvinnor som den Heliga Anden har format enligt Kristi “mått”, i barmhärtighet, tjänande, bön, trosundervisning… Det är en nåd att få möta sådana människor: man märker att i dem finns ett annorlunda liv, deras blick ser längre bort. Vi skall inte bara tänka på munkar och eremiter; dessa människor finns också bland vanligt folk, människor som länge har levt i dialog med Gud, ofta i en inre kamp, som renar tron. Dessa ödmjuka vittnen har sökt Gud i evangelierna, i eukaristin, som de har mottagit och tillbett, i ansiktet hos syskon i svårigheter, och de bevarar hans närvaro som en hemlig eld.

De kristnas första uppgift är just att hålla vid liv denna eld, som Jesus har kommit för att tända på jorden (jfr Luk 12:49), och vilken är denna led? Det är kärleken, Guds kärlek, den Heliga Anden. Utan Andens eld slocknar profetiorna, dysterhet övervinner glädje, vana ersätter kärlek, tjänande förvandlas till slaveri. Man kommer att tänka på den tända lampan bredvid tabernaklet, där man förvarar eukaristin. Också när kyrkan töms och kvällen kommer, fortsätter den lampan att brinna: ingen ser den, och ändå brinner den framför Herren. Så är Anden alltid närvarande i vårt hjärta som den lampan.

Vi kan läsa i katekesen: “Den helige Ande vars smörjelse uppfyller hela vårt väsen är den kristna bönens inre läromästare. Han är upphov till bönens levande tradition. Det finns lika många vägar för bön som det finns bedjande människor och i och med alla verkar samma Ande. I den helige Andes gemenskap är den kristna bönen bön i kyrkan” (Katolska Kyrkans katekesnr. 2672). Ofta blir det så att vi inte ber, vi har inte lust att be eller så ber vi som papegojor med munnen medan hjärtat är långt borta. Då är det dags att säga till Anden: “Kom, kom Heliga Ande, värm mitt hjärta. Kom och lär mig att be, lär mig att betrakta Fadern, att betrakta Sonen. Lär mig trons väg. Lär mig att älska och lär mig framför att hoppas”. Det handlar om att åkalla Anden ständigt för att den skall vara närvarande i våra liv.

Det är alltså Anden som skriver kyrkans och världens historia. Vi är öppna sidor, redo för Andens handstil. Och i var och en av oss skriver Anden unika verk, för det finns inte en enda kristen som är helt lik en annan. I helighetens gränslösa fält låter den ende Guden, treenighet av kärlek, olika vittnesbörd blomstra: alla är lika i värdighet, men också unika i den skönhet som Anden har velat skulle blomstra i var en och av dem som Guds barmhärtighet har gjort till hans barn. Vi skall inte glömma att Anden är närvarande i oss. Låt oss lyssna till Anden, låt oss åkalla Anden – den är Guds gåva till oss – och säga till Anden: ”Helige Ande, jag vet inte hur ditt ansikte ser ut – det känner vi inte – men jag vet att du är kraften, att du är ljuset, att du förmår låta mig gå vidare och att du förmår lära mig att be. Kom Helige Ande.” Det är en bra bön: “Kom, Helige Ande”.

Tillbaka till innehållsförteckning

27. Att be i gemenskap med Maria

Allmän audiens · 24 mars 2021

Idag ägnas katekesen åt bön i gemenskap med Maria, så här dagen före Marie bebådelses högtid. Vi vet att den kristna bönens väg är Jesu mänsklighet. Det förtroende som utmärker den kristna bönen skulle inte ha någon mening om inte Ordet hade blivit människa och genom Anden gett oss sin sonrelation till Fadern. I bibelläsningen hörde vi hur lärjungarna samlades, de fromma kvinnorna och Maria, för att be, efter Jesu himmelsfärd: det är den första kristna gemenskapen som väntar på Jesu gåva, Jesu löfte.

Kristus är medlaren, bron vi går över för att tala till Fadern (jfr Katolska kyrkans katekes, nr. 2674). Han är den ende återlösaren: Kristus har inga med-återlösare. Han är medlaren över alla andra, han är den ende medlaren. Varje bön som vi riktar till Gud går genom Kristus, med Kristus och i Kristus och förverkligas tack vare hans förbön. Den Heliga Anden låter Kristi medling nå varje tid och varje plats: det finns inget annat namn i vilket vi kan räddas (jfr Apg 4:12). Jesus Kristus: den ende medlaren mellan Gud och människorna.

Kristi enda medling ger mening och värde åt alla andra stöd som den kristne finner för sin bön och fromhet, främst bland dem alla jungfru Maria, Jesu moder.

Maria intar en framstående plats i den kristnes liv och bön, för hon är Jesu moder. De österländska kyrkorna har ofta framställt henne som Odigitria, hon som ”visar vägen”, det vill säga sonen Jesus Kristus. Jag kommer att tänka på en urgammal målning av Odigitria i Baris domkyrka, som är helt enkel: jungfru Maria som visar på det nakna Jesusbarnet. Sedan har man satt på honom en skjorta för att skyla denna nakenhet, men sanningen är att Jesus är framställd naken, för att visa att han, som föddes till människa av Maria, är medlaren. Och hon pekar ut medlaren: hon är Odigitria. I den kristna bildkonsten finns hon överallt, ofta på en framstående plats, men hon står alltid i relation till sonen och visar på honom. Hennes händer, hennes ögon, hennes inställning är en levande “katekes” som alltid pekar på mittpunkten: Jesus. Maria är helt och hållet inriktad på honom (jfr Katolska kyrkans katekes, nr. 2674). Vi han rentav säga att hon är mer lärjunge än moder. På bröllopet i Kana säger hon: “Gör det han säger å ter”. Hon pekar alltid på Kristus; hon är hans främsta lärjunge.

Detta var Marias roll under hela hennes jordeliv och för alltid: att vara Herrens ödmjuka tjänarinna, inget mer. I evangelierna tycks hon försvinna; men hon återkomma vid viktiga stunder som i Kana, när Sonen, tack vare hennes ingripande, gjorde sitt första ”tecken” (jfr Joh 2:1–12), och sedan på Golgata, nedanför korset.

Jesus utsträckte Marias moderskap till hela kyrkan när han anförtrodde henne den lärjunge han älskade kort innan han dog på korset. Från den stunden befinner vi oss alla under hennes mantel, så som man kan se på somliga medeltida fresker eller målningar. Också den första latinska antifonen – Sub tuum praesidium confugimus, sancta Dei Genitrix (vi tar vår tillflykt till dig, heliga Guds moder); som den moder åt vilken Jesus har anförtrott oss omfamnar jungfru Maria oss alla; men som en moder, inte som en gudinna, inte som en med-återlösare; som en moder. Det är sant att den kristna fromhetstraditionen alltid har gett henne vackra titlar, så som ett barn gör med sin mamma: tänk på allt vackert ett barn kan säga om sin älskade mamma! Men låt oss se upp här: allt det vackra som kyrkan och helgonen säger om Maria ändrar inte det faktum att Kristus är den ende återlösaren. Det är uttryck för kärlek som när ett barn talar om sin mamma – ibland är de överdrivna. Men vi vet ju att kärleken låter oss göra överdrivna saker, men av kärlek.

Och så har vi börjat rikta böner till henne med ord från evangelierna: “full av nåd”, “välsignad bland alla kvinnor” (jfr Katolska kyrkans katekes, nr. 2676f.). Till bönen Ave Maria fogades snart också titeln Theotokos, “Guds moder”, som definierades av konciliet i Efesos. Och precis som i bönen Fader vår följs lovprisningen av en bön om hjälp: vi ber modern att be för oss syndare, för att hon skall be för oss med sin ömhet, ”nu och i vår dödsstund”. Nu, i livets konkreta situationer, och i vår sista stund, för att hon skall åtfölja oss – som moder, som främsta lärjunge – i övergången till det eviga livet.

Maria är alltid närvarande vid hennes barns dödsbädd när de lämnar denna världen. Om någon är ensam och övergiven är hon där, modern, så som hon stod nära sin son när alla hade övergivit honom.

Under pandemin har Maria varit närvarande och är närvarande, nära de människor som olyckligtvis har avslutat sin jordevandring i isolering, utan någon tröst från sina anhörigas närvaro. Maria är alltid där, vid vår sida, med sin moderliga ömhet.

Man ber aldrig förgäves till henne. Hennes ord är ”ja”, hon bejakade genast ängelns uppmaning, hon svarar på våra böner om hjälp, hon lyssnar till våra röster, också när de stannar kvar i vårt hjärta, de som vi inte har kraften att uttala med son Gud känner bättre än vi själva. Hon lyssnar till dem som en moder. Som en god moder, mer än en god moder, beskyddar Maria oss i faror, hon oroar sig för oss, också när vi är upptagna av våra sysslor, missar meningen med vår vandring och riskerar att skada inte bara vår hälsa utan också vår frälsning. Maria är där, hon ber för oss, hon ber för dem som inte ber. Hon ber med oss. Varför? För hon är vår moder.

Tillbaka till innehållsförteckning

28. Att be i gemenskap med helgonen

Allmän audiens · 7 april 2021

Idag tänkte jag tala om bandet mellan bön och de heligas gemenskap. När vi ber gör vi det nämligen aldrig ensamma: även om vi inte tänker på det, sjunker vi ned i en majestätisk flod av böner som börjat före oss och fortsätter efter oss.

I de böner vi finner i Bibeln, varav många används i liturgin, finner vi spår av urgamla berättelser, om mirakulösa befrielser, om deportationer och dyster exil, om gripande återkomster, om lovsång inför skapelsens under... Dessa röster förs vidare från den ena generationen till den andra, och så flätas personliga erfarenheter samman med erfarenheterna hos det folk och den mänsklighet som vi tillhör. Ingen kan klippa bandet till sin egen historia, till det egna folkets historia. Vi bär på detta arv i våra vanor och också i våra böner. I lovprisande bön, särskilt hos små och ödmjuka människor, hör vi en genklang av jungfru Marias lovsång Magnificat inför sin släkting Elisabet; eller av den gamla Symeons utrop när han tog Jesusbarnet i famnen och sade: ”Herre, nu låter du din tjänare gå hem, i frid, som du har lovat” (Luk 2:29).

Bra böner sprids oupphörligt, med eller utan sociala media: från sjukhusens salar, från stunder av möten i fest till stunder av lidande i ensamhet... Smärtan hos en är smärtan hos alla, och lyckan hos en rinner över till andras sinne. Smärta och lycka är delar av samma historia: historier som blir historia i det egna livet. Man återupplever historien med egna ord, men erfarenheten är densamma.

Böner återföds alltid: varje gång vi knäpper händerna och öppnar hjärtat för Gud befinner vi oss i sällskap av anonyma och kända helgon som ber med oss som storebröder och storasystrar som har genomlevt samma mänskliga äventyr som vi. I kyrkan är ingen sorg ensam, ingen tår fälls i glömska, för allt andas och tar del av en gemensam nåd. Det är ingen slump att man brukar begrava i kyrkogårdar som är ett slags trädgård omkring kyrkan, som om hela skaran av dem som gått före oss deltar i varje eukaristifirande. Där är våra föräldrar och våra far- och morföräldrar, där är våra faddrar, kateketer och andra fostrare… Den tro som vi har fått har förts vidare av dem: och med tron har vi också fått ta emot sättet att be, bönen.

Helgonen är ännu här, inte långt från oss; deras bilder i kyrkorna påminner om den ”sky av vittnen” som alltid omger oss (jfr Heb 12:1). Vi hörde i början en läsning ur Hebreerbrevet. De är de vittnen som vi inte tillber – självklart tillber vi inte helgonen – men vi vördar dem och på tusen olika sätt leder de oss till Jesus Kristus, som är den ende Herren och medlaren mellan Gud och människan. Ett helgon som inte leder till Jesus Kristus är inte ett helgon, inte ens en kristen. Helgonet påminner om Jesus Kristus för det har gått samma livets väg som kristen. Helgonen påminner oss om att heligheten kan blomstra också i vårt liv, hur svagt och präglat av synden det än må vara. I evangelierna läser vi att det förstas “kanoniserade” helgonet var en rövare, som inte “kanoniserades” av påven utan av Jesus själv. Heligheten är en livsvandring, ett möte med Jesus som kan var långt eller kort, det vara ett ögonblick, men den är alltid ett vittnesbörd. Ett helgon är vittnesbördet från en man eller kvinna som har mött Jesus och som har följt Jesus. Det är aldrig för sent för att omvända sig till Herren, som är barmhärtig och rik på kärlek (jfr Ps 103:8).

Katekesen förklarar att helgonen ”skådar Gud, lovprisar honom och upphör inte att bära omsorg om dem som är kvar på jorden. […] Genom sina förböner utför de sin största uppgift i Guds plan. Vi kan och bör be om deras förbön för oss och hela världen” (Katolska Kyrkans katekes, nr. 2683). I Kristus finns en mystisk solidaritet mellan dem som gått över till det andra livet och vi som är pilgrimer i detta livet: våra kära avlidna fortsätter att bry sig om oss från himlen. De ber för oss och vi ber för dem, och vi ber med dem.

Detta bönens band mellan oss och helgonen, mellan oss och dem som uppnått livets fullhet, detta bönens band erfar vi redan här i jordelivet: vi ber för varandra, vi ber om förbön och ber för andra… Det första sättet att be för någon är att tala med Gud om honom eller henne. Om vi gör det ofta, varje dag, undviker vi att vårt hjärta stänger in sig, vi håller det öppet för våra syskon. Att be för andra är det första sättet att älska dem och leder till påtaglig närhet. Också i stunder av konflikt är ett sätt att lösa konflikten, att mjuka upp den, just att be för den människa jag är i konflikt med. Och något förändras med bönen. Det första som förändras är mitt hjärta, min inställning. Herren förändrar det för att möjliggöra ett möte, ett nytt möte, för att undvika att konflikten blir ett ändlöst krig.

Det första sättet att tackla en svår period på är att be våra syskon, och särskilt helgonen, att be för oss. Det namn vi fick i dopet är ingen etikett eller dekoration! Ofta är det jungfruns namn eller namnet på ett helgon, som inte vill något hellre än att hjälpa oss i livet, att hjälpa oss att få den nåd av Gud som vi mest behöver. Om vårt livs prövningar inte blivit för mycket, om vi fortfarande förmår hålla ut, om vi trots allt kan gå vidare i förtröstan, kanske beror allt detta inte så mycket på våra förtjänster som på många helgons förbön, några i himlen, andra som vallfärdar med oss här på jorden, som har beskyddat oss och lett oss, för vi vet alla att det finns heliga människor här på jorden, heliga män och kvinnor som lever i helighet. Det vet det inte, och inte heller vi vet det, men det finns helgon, vardagens helgon, fördolda helgon eller, som jag gärna säger, heliga grannar, de som lever samma liv som vi, som arbetar med oss, och som lever ett heligt liv.

Välsignad vare därför Jesus Kristus, världens ende frälsare, tillsammans med denna väldiga blomstring av helgon som befolkar jorden och som har gjort sitt liv till en lovsång till Gud. För, som kyrkofadern Basilios sade, “helgonet är för den helige Ande en lämplig boning, ty ett helgon låter Gud bo i sig och kallas Andens tempel” (Liber de Spiritu Sancto, 26, 62: PG 32, 184A; jfr Katolska Kyrkans katekes, nr. 2684).

Tillbaka till innehållsförteckning

29. Kyrkan som läromästare i bön

Allmän audiens · 14 april 2021

Kyrkan är en stor böneskola. Många av oss har fått lära sig att stava sig igenom sina första böner medan de satt i knät på sina föräldrar eller mor- och farföräldrar. Kanske minns vi hur mamma eller pappa lärde oss att be en bön innan vi gick och lade oss. Dessa stunder då familjen samlas är ofta stunder då barnen anförtror föräldrarna någon hemlighet, och föräldrarna kan ge dem råd som inspireras av evangelierna. När man växer upp får man sedan möta andra vittnen och läromästare i bön (jfr Katolska kyrkans katekes, nr. 2686–2687). Låt oss minnas dem!

Livet i en församling och i varje kristen gemenskap får sin rytm av liturgins och den gemensamma bönens tider. Den gåva som vi som barn tog emot på ett anspråkslöst sätt märker vi nu är ett stort arv, ett oerhört rikt arv, och att det alltid finns så mycket mer att lära sig om erfarenheten av att be (jfr ibid. nr. 2688). Trons dräkt är inte stärkt, den utvecklas med oss; den är inte stel, den växer, också genom stunder av kris och återuppståndelse; ja man kan inte växa utan stunder av kris, för krisen låter dig växa; att genomgå en kris är nödvändigt för att kunna växa. Och trons andhämtning är bönen: vi växer i tron i den mån vi lär oss att be. När vi genomgår somliga erfarenheter i livet märker vi att vi aldrig skulle ha klarat av dem utan tron och att bönen var vår styrka. Inte bara vår personliga bön utan också bönen från våra bröder och systrar och från den gemenskap som har följt oss och stöttat oss, från människor som känner oss, människor som vi ber att de skall be för oss.

Också därför finns det i kyrkan en ständig blomstring av grupper som ägnar sig åt bön. Somliga kristna känner rentav kallet att göra bönen till sina dagars huvudsakliga verksamhet. I kyrkan finns det kloster och konvent, eremitage, där det bor människor som vigt sig åt Gud, platser som ofta blir centrum för andlig utstrålning. De är bedjande gemenskaper som utstrålar andlighet. De är små oaser där man tar del av en intensiv bön och där en syskongemenskap byggs upp dag för dag. De är levande celler, inte bara i kyrkans vävnad utan också i samhällets. Det räcker att tänka på den roll som klosterväsendet spelande för den europeiska kulturens födelse och utveckling, och också i andra kulturer. Bön och arbete i gemenskap gör att världen går framåt. Det är en motor.

Allt i kyrkan föds ur bönen, och allt växer tack vare bönen. När fienden, den onde, vill bekämpa kyrkan, gör han det först och främst genom att försöka torka ut dess källor och hindra den från att be. Det ser vi i somliga grupper som kommer överens om att arbeta för reformer i kyrkan och förändringar i kyrkans liv … där finns organisationer, där finns media som informerar alla … men bönen ser man ingenstans, de ber inte. “Vi måste förändra det ena eller det andra, vi måste fatta ett svårt beslut …” Intressant förslag, men bara i diskussionen och i media, men var är bönen? Bönen är den som öppnar porten för den Heliga Anden, den som ger inspiration för att gå vidare. Förändringar i kyrkan utan bön är inga kyrkans förändringar, det är gruppernas förändringar. Och som jag sade, när fienden vill bekämpa kyrkan gör han det först och främst genom att torka ut dess källor, genom att hindra den från att be, och genom att göra så att dessa andra förslag läggs fram. Om bönen upphör verkar allting fungera som vanligt ett tag, men efter ett tag märker kyrkan att den har blivit ett tomt skal, att den har förlorat sin bärande axel, att den inte längre har tillgång till värmens och kärlekens källa.

Heliga män och kvinnor lever inte ett lättare liv än andra, tvärtom har de också sina egna problem och dessutom möter de ofta motstånd. Men deras kraft ligger i bönen, som de alltid öser ur moder kyrkans outtömliga brunn. Med bönen ger de näring åt trons låga, som man gjorde med oljan i oljelamporna. Och så går de framåt i tro och hopp. Helgonen, som inte är mycket värda i världens ögon, är i själva verket de som bär upp den, inte med pengar och makt som vapen, inte med media och kommunikation och så vidare, utan med bönens vapen.

I Lukasevangeliet ställer Jesus en dramatisk fråga som alltid gör oss fundersamma: “Människosonen, skall han finna någon tro här på jorden när han kommer?” (Luk 18:8), eller skall han bara finna organisationer, som en grupp av “trons företagare”, väl organiserade, som ägnar sig åt välgörenhet, allt möjligt … eller skall han finna någon tro? “Människosonen, skall han finna någon tro här på jorden när han kommer?” Denna fråga ställer han efter en liknelse som visar hur viktigt det är att be uthålligt utan att tröttas (jfr vers 1–8). Vi kan dra slutsatsen att trons lampa alltid skall brinna på jorden så länge bönens olja finns där. Kyrkans sanna tros lampa skall alltid brinna så länge trons bönens olja finns där. Det är den som låter tron gå vidare, som låter vårt fattiga, svaga och syndiga liv gå vidare, bönen låter det gå vidare i trygghet. Det är en fråga som vi kristna måste ställa oss: ber jag? Ber vi? Hur ber jag? Som en papegoja eller ber jag med hjärtat? Hur ber jag? Ber jag viss om att jag är i kyrkan och ber jag med kyrkan, eller ber jag enligt mina egna föreställningar och gör jag mina egna föreställningar till bön? Detta är en hednisk kyrka, ingen kristen kyrka. Jag upprepar: vi kan dra slutsatsen att trons lampa alltid skall vara tänd här på jorden så länge där finns bönens olja.

Och detta är en grundläggande uppgift för kyrkan: att be och att fostra till bön. Att föra vidare trons lampa genom bönens olja. Trons lampa som lyser upp, som låter oss se saker och ting som de verkligen är, men som behöver bönens olja för att fortsätta lysa. Annars slocknar den. Utan denna lampas ljus kan vi inte se vägen för att evangelisera, vi kan inte ens se vägen för att tro på rätt sätt; vi kan inte se ansiktena hos de människor som vi skall komma nära och tjäna; vi kan inte lysa upp det rum där vi skall mötas i gemenskap … Utan tron rasar allt; och utan bönen slocknar tron. Tro och bön, tillsammans. Det finns ingen annan väg. Därför är kyrkan, som är ett hem och en skola i gemenskap, också ett hem och en skola i bön.

Tillbaka till innehållsförteckning

30. Muntlig bön

Allmän audiens · 21 april 2021

Bön är dialog med Gud. På sätt och vis för varje skapad varelse en dialog med Gud. I människan blir bönen till ord, åkallan, sång, dikt... Guds Ord har blivit kött, och i varje människas kött återvänder ordet till Gud i bönen.

Orden är våra skapelser men också våra mödrar, och på sätt och vis formar de oss. Orden i en bön hjälper oss att gå oskadda genom en mörk dal, de leder oss till gröna ängar och lugna vatten, de dukar ett bord för oss i våra fienders åsyn, som psaltarpsalmen lär oss att säga (jfr Ps 23). Ord springer fram ur känslor, men det är också tvärtom, när ord formar känslor. Bibeln lär människan att göra så att allt kommer upp i ordets ljus, att inget mänskligt skall uteslutas eller censureras. Särskilt farligt är det om lidandet förblir övertäckt och instängt i vårt inre… Ett lidande som är instängt i oss, som inte får komma till uttryck, kan förgifta själen; det är livsfarligt.

Därför lär oss den heliga skrift att be också med djärva ord. Bibelns författare vill inte ljuga om människan. De vet att hennes hjärta också hyser föga uppbyggliga känslor, ja rentav hat. Ingen av oss föds som helgon, och när dessa onda känslor knackar på vårt hjärtas dörr måste vi förmå avväpna dem med bön och med Guds ord. I psaltarpsalmerna finner vi väldigt hårda ord om fienderna – ord som andliga läromästare lär oss syftar på djävulen och på våra synder –; och ändå är de ord som hör till människans verklighet och som har hamnat i den heliga skrifts flod. De står där för att vittna om att om det inför våldet inte fanns ord som kan avväpna onda känslor och kanalisera dem så att de inte skadar, då skulle hela världen översvämmas av det.

Människans första bön är alltid ord som upprepas. Det börjar med att läpparna rör sig. Även om alla vet att man inte måste upprepa ord för att be, så är bön med uttalade ord den trygaste och en som man alltid kan utöva. Känslor kan vara ädla men är alltid oförutsägbara. Ibland fylls man av tröst, som andra dagar tycks avdunsta helt och hållet. Hjärtats bön är hemlighetsfull och gömmer sig ibland. Läpparnas bön finns däremot alltid till hands, vare sig man viskar den eller ber den i kör. Den är nödvändig som händernas arbete. Katekesen säger så här: ”Den muntliga bönen är nödvändig för ett kristet liv. Lärjungarna som fann sin mästares tysta bön tilldragande får av honom lära sig en muntlig bön: Fader vår” (Katolska Kyrkans katekes, nr. 2701).”Lär oss be”, säger lärjungarna till Jesus, och Jesus lär dem en muntlig bön: Fader vår. Och i den bönen finns allt.

Vi borde alla vara ödmjuka som vissa gamla människor som inte längre hör så bra och därför när de är i kyrkan läser barndomens böner halvhögt och så fyller kyrkorummet med mummel. Det är en bön som inte stör tystnaden utan vittnar om trohet mot plikten att be under ett helt liv utan att någonsin svika. Dessa bedjande med sin ödmjuka bön är ofta församlingarnas stora förebedjare. De är som ekar vars krona växer varje år och kan ge skugga åt allt fler människor. Bara Gud vet när och hur mycket deras hjärtan var med i bönerna de läste. Säkert har också dessa människor fått genomlida nätter och stunder av tomrum. Men man kan alltid vara trogen den muntliga bönen. Den är som ett ankare: man tar tag i dess kedja för att troget kunna förbli på sin plats, vad som än må hända.

Vi kan alla lära oss något av den ryske pilgrimen i en berömd andlig bok som lärde sig att be genom att oändligt många gånger upprepa samma bön: “Jesus, Kristus, Guds Son, förbarma dig över oss, syndare!” (jfr Katolska Kyrkans katekes, nr. 2616; 2667). Han upprepade bara dessa ord. Om det sedan kommer nådegåvor i hans liv, om bönen en dag blir så varm att han erfar Rikets närvaro här mitt ibland oss, om hans blick förvandlas till ett barns blick, så är det för att han envetet bad denna enkla kristna bön. Till sist blir den en del av hans andning. Berättelsen om den ryske pilgrimen är intressant: det är en bok som alla kan läsa. Jag råder er att läsa den: den kan hjälpa er att förstå vad muntlig bön är.

Därför skall vi inte se ned på muntlig bön. Någon säger kanske: “Det är något för barn, för okunniga; jag eftersträvar inre bön, meditation, att göra mig tom inuti för att Gud skall komma”. Men fall inte ned i högmodet att se ned på muntlig bön. Det är enkla människors bön, den som Jesus har lärt oss: Fader vår, som är i himmelen… De ord vi uttalar tar oss i handen; i somliga stunder återuppväcker de smaken, de väcker också de sömnigaste hjärtan; de väcker känslor som vi hade glömt, de tar oss i handen och leder oss till erfarenhet av Gud. Och framförallt: de är de enda som säkert riktar sådana frågor till Gud som han vill höra?. Jesus har inte lämnat oss i dimman. Han sade: “Så skall ni be!” Och så lärde han oss bönen Fader vår (jfr Matt 6:9).

Tillbaka till innehållsförteckning

31. Meditation

Allmän audiens · 28 april 2021

Idag talar vi om meditation som en form av bön. Att meditera är för en kristen att söka en syntes: att ställa sig inför uppenbarelsens stora bok för att försöka göra den till vår och för att ta den till oss helt och hållet. Och när en kristen har tagit emot Guds ord stänger han inte in det i sig själv, för det ordet måste möta ”en annan bok”, som Katekesen kallar ”livets bok” (jfr Katolska kyrkans katekes, nr. 2706). Det är vad vi försöker göra varje gång som vi mediterar över Ordet.

På sista tiden har meditation fått stor uppmärksamhet. Inte bara kristna talar om meditation: den förekommer i så gott som alla världens religioner. Men det är en vitt spred aktivitet också hos människor som inte är religiösa. Vi behöver alla meditera, reflektera, finna oss själva, det är normalt för alla människor. Särskilt i den glupska västvärlden söker man sig till meditation för den utgör en vall mot vardagens stress och det tomrum som sprids överallt. Därför kan man få se unga och vuxna som sitter i tystnad och koncentration och slutna ögon... Men vi kan fråga oss: vad gör dessa människor? De mediterar. Det är något som man skall se positivt på: vi är inte skapta för att springa hela tiden, vi har ett inre liv som man inte får trampa på. Att meditera är ett behov hos alla. Man kan säga att meditera är som att stanna upp och andas in livet.

Men vi märker att när detta ord tas in i ett kristet sammanhang får det en speciell innebörd som inte får utplånas. Att meditera är en nödvändig mänsklig dimension, men att meditera i ett kristet sammanhang är mer än så: det är en dimension som inte får utplånas. Den stora port där en döpt människas bön går in – det påminner vi om än en gång – är Jesus Kristus. För den kristne går meditationen in genom Jesu Kristi port. Också meditationen följer samma väg. Och en kristen människa som ber söker inte efter sin egen genomskinlighet eller jagets djupaste kärna. Det är inget fel med det, men den kristne söker något annat. Den kristna människans bön är först och främst ett möte med Den Andre, med stort A: det transcendenta mötet med Gud. Om Erfarenheten av bön kan ge oss inre frid eller självbehärskning eller klarsyn om den väg man skall gå, så är det så att säga sidoeffekter av den kristna bönens nåd som är mötet med Jesus, att meditera är att gå för att möta Jesus, ledd av en mening eller ett ord i Bibeln.

Ordet “meditation” har betytt olika saker i historien. Också inom kristendomen syftar det på olika andliga erfarenheter. Ändå kan man finna några gemensamma linjer, och här hjälper oss återigen Katekesen, som säger så här: ”Meditationsmetoderna är lika många som de andliga mästarna. […] Men en metod är bara vägvisning. Det viktiga är att med den helige Ande gå framåt på den enda bönens väg, som är Jesus Kristus” (jfr Katolska Kyrkans katekes, nr. 2707). Och här utpekas en ledsagare, en som leder oss: den Heliga Anden. Kristen meditation är inte möjlig utan den Heliga Anden. Det är den som leder oss till mötet med Jesus. Jesus sade: ”Jag skall sända er den Heliga Anden. Den skall undervisa er och förklara för er”. Också i meditationen är den Heliga Anden ledsagaren för att nå fram till mötet med Jesus Kristus.

Det finns alltså många metoder för kristen meditation. Somliga är enkla, andra mer invecklade. Somliga betonar personens intellektuella dimension, andra den känslomässiga. Det är metoder. Alla är viktiga och alla förtjänar att utövas, för de kan göra det lättare för troserfarenheten att bli något som omfattar hela människan, så som det inte bara är känslan som ber. I forntiden sade man att bönens organ är hjärtat, och så förklarade de att det är hela människan, som utifrån sin mittpunkt, hjärtat, träder in i en relation till Gud, inte bara några av människans förmågor. Därför skall man alltid minnas att metoden är en väg, inget mål. Vilken bönemetod som helst, som vill vara kristen, är en del av den Kristi efterföljd (på latin sequela Christi), som är kärnan i vår tro. Meditationsmetoderna är vägar för att nå fram till mötet med Jesus, men om du stannar upp på vägen och bara betraktar vägen, då kommer du aldrig finna Jesus. Då gör du vägen till en gud, men vägen är ett redskap som leder dig till Jesus. Katekesen förklarar: ”Den betraktande bönen använder sig av tänkande, fantasi, känsla och längtan. Denna insats är nödvändig för att trons sanningar skall fördjupas, stimulera hjärtat till omvändelse och stärka viljan att följa Kristus efter. Den kristna bönen bemödar sig framför allt om att betrakta ’Kristi mysterier’” (Katolska Kyrkans katekes, nr. 2708).

Detta är alltså den kristna bönens nåd. Kristus är aldrig långt borta, han står alltid i relation till oss. Det finns ingen sida av hans gudomliga och mänskliga person som inte kan bli en plats för frälsning och lycka för oss. Varje stund av Jesu jordeliv kan genom bönens nåd bli samtida med oss tack vare den Heliga Anden, ledsagaren. Men ni vet att man inte kan be utan den Heliga Andens ledning. Det är han som leder oss! Och tack vare den Heliga Anden är också vi närvarande vid floden Jordan, när Jesus stiger ned i floden för att ta emot dopet. Också vi är inbjudna till bröllopet i Kana, när Jesus skänker det godaste vinet för brudparets lycka, för det är den Heliga Anden som förenar oss med dessa mysterier i Kristi liv, för i betraktande bön till Jesus får vi erfara att bönen förenar oss alltmer med honom. Också vi får förundras inför de tusentals gånger som Mästaren helar. Låt oss ta evangelierna, låt oss meditera över dessa mysterier i evangelierna, och Anden skall leda oss så att vi blir närvarande där. Och i bönen – när vi ber – är vi alla som den helade spetälske, den blinde Bartimaios som återfår synen, Lasaros som kommer ut från graven… Också vi har helats i bönen. som den blinde Bartimaios eller den andre, den spetälske… Också vi har återuppstått, så som Lasaros återuppväcktes, för mediterande bön som leds av den Heliga Anden låter oss på nytt uppleva dessa mysterier i Kristi liv och möta Kristus och säga, tillsammans med den blinde: ”Herre, förbarma dig över mig! Förbarma dig över mig” – “Och vad vill du?” – ”Jag vill se, jag vill träda in i den dialogen”. Och den kristna meditationen, ledd av Anden, leder oss till denna dialog med Jesus. Det finns ingen sida i evangelierna där det inte finns plats för oss. För oss kristna är meditation ett sätt att möta Jesus. Och att finna oss själva, enbart på detta sätt. Detta är inte navelskådning, nej: att gå till Jesus och från Jesus möta oss själva, helade, uppståndna, starka genom Jesu nåd. Och att möta Jesus som är allas frälsare, också min. Och detta tack vare den Heliga Andens ledning.

Tillbaka till innehållsförteckning

32. Kontemplativ bön

Allmän audiens · 5 maj 2021

Vi fortsätter katekeserna om bönen, och i den här katekesen tänkte jag tala om kontemplativ bön.

Människans kontemplativa dimension är på sätt och vis som livets ”salt”, och då talar vi ännu inte om kontemplativ bön. Man kan kontemplera eller betrakta solen som går upp på morgonen, eller träden som grönskar på våren: man kan kontemplera när man lyssnar till musik eller fågelsång, läser en bok, betraktar ett konstverk eller det mästerverk som är människans ansikte … När Carlo Maria Martini sändes som biskop till Milano kallade han sitt första herdabrev ”Livets kontemplativa dimension”. I en stor stad kan man säga att allt är konstgjort och funktionellt, och den som lever där riskerar att förlora förmågan till kontemplation. Att kontemplera är inte i första hand något man gör utan ett sätt att vara: att vara kontemplativ.

Att vara kontemplativ, att vara skådande, beror inte på ögonen utan på hjärtat. Här kommer bönen in bilden som en akt av tro och kärlek, som ”andning” i vår relation till Gud. Bönen renar hjärtat, men också blicken, och låter oss se verkligheten ur ett annat perspektiv. Katekesen beskriver hur bönen förvandlar hjärtat med ett berömt citat av den helige kyrkoherden i Ars: ”Kontemplation är trons skådande av Jesus. Under den helige kyrkoherden Jean Marie Vianneys tid i Ars sade en bonde som bad framför tabernaklet ’Jag ser på honom och han ser på mig’. […] Hans anletes ljus upplyser vårt hjärtas ögon och låter oss se allt i ljuset av hans sanning och medlidande med alla människor” (Katolska kyrkans katekes, nr. 2715). Allt föds där, i ett hjärta som känner sig skådat med kärlek. Då ser man på verkligheten med nya ögon.

“Jag ser på honom och han ser på mig!” Så är det: i den innerligaste av alla böner, i kärleksfull kontemplation, behövs inte många ord: det räcker med en blick, det räcker att vara övertygad om att vårt liv är omgivet av en stor och trogen kärlek som inget någonsin skall kunna skilja oss från.

Jesus var en läromästare i denna blick. I hans liv saknades aldrig de tider, rum, tystnader, den kärleksfulla gemenskap som låter tillvaron undgå att förödas av de oundgängliga prövningarna, och tvärtom låter tillvaron bevara sin skönhet orörd. Hans hemlighet var relationen till den himmelske Fadern.

Vi kan tänka på förklaringen på berget Tabor. Evangelierna placerar denna händelse i en kritisk stund i Jesu uppdrag, när han ifrågasätts och förskjuts allt mer Rentav bland hans lärjungar är det många som inte förstår honom och ger sig av; en av de tolv planerar att förråda honom. Jesus börjar tala öppet om det lidande och den död som väntar honom i Jerusalem. Det är i detta sammanhang som Jesus bestiger ett högt berg med Petrus, Jakob och Johannes. Markusevangeliet berättar: ”Där förvandlades han inför dem: hans kläder blev skinande vita, så vita som ingen blekning i världen kan göra några kläder” (Matt 9:2–3). Just när Jesus möts av oförståelse, då hans lärjungar går sin väg och överger honom för att de inte förstår honom, just när allt verkar mörkna i en virvel av missförstånd, där strålar ett gudomligt ljus. Det är Faderns kärleks ljus, som fyller Sonens hjärta och förklarar hela hans person.

En del andliga mästare i det förflutna såg kontemplation som motsatsen till aktion. De lovprisade de kallelser som flyr från världen och dess problem för att ägna sig helt och hållet åt bön. Men hos Jesus, i hans person och i evangelierna, finns det ingen motsättning mellan kontemplativt och aktivt liv, nej. En sådan motsättning kanske kommer av påverkan från någon nyplatonsk filosof, men det är en dualism som inte hör till det kristna budskapet.

Det finns ett enda stort kall i evangelierna, och det är kallet att följa Jesus på kärlekens väg. Detta är höjdpunkten, detta är mittpunkten för allt. I den bemärkelsen har kärlek och kontemplation samma innebörd, de säger samma sak. Den helige Johannes av Korset sade att en liten gärning av kärlek är bättre för kyrkan än alla andra gärningar tillsammans. Det som föds av bön och inte av vårt jags anspråksfullhet, det som renas av ödmjukheten, även om det är en fördold kärleksgärning i det tysta, det är det största underverk som en kristen kan göra. Och detta är den kontemplativa bönens väg: jag ser på Honom, och Han ser på mig! Denna kärleksgärning i tyst dialog med Jesus är något som verkligen är bra för kyrkan.

Tillbaka till innehållsförteckning

33. Att strida i bönen

Allmän audiens · 12 maj 2021

Den kristna bönen, liksom hela det kristna livet, är ingen semester. Ingen av de stora bedjande gestalter vi möter i Bibeln och i kyrkans historia har haft ett ”bekvämt” böneliv. Ja, visst kan man be som en papegoja – bla, bla, bla, bla, bla – men det är ingen bön. Visst ger bönen en stor frid, men genom en inre kamp som ibland är hård och som kan åtfölja långa perioder i livet. Att be är inte lätt, och därför flyr vi från bönen. Varje gång som vi vill be kommer vi att tänka på många andra saker som just då förefaller viktigare och mer brådskande. Det händer mig också: jag skall be litet... Nej, jag måste göra det ena och det andra... Vi flyr från bönen, jag vet inte varför, men så är det. Nästan alltid när vi skjuter upp bönen märker vi sedan att de där göromålen inte alls var viktiga och att vi kanske rentav har slösat bort vår tid. Så bedrar oss Fienden.

Alla Guds män och kvinnor berättar inte bara om bönens glädje utan också om den irritation och möda som den kan framkalla. I somliga stunder är det svårt att hålla fast vid bönens tider och metoder. Det har funnits helgon som har fortsatt be i åratal utan att känna något välbehag, utan att känna att det tjänade något till. Tystnad, bön och koncentration är svåra att utföra och ibland gör människonaturen uppror. Vi skulle fördra att vara någon annan stans i världen, men inte just där, i den där kyrkbänken, i bön. Den som vill be måste minnas att tron inte är lätt och att den ibland går framåt i nästan fullständigt mörker utan hållpunkter. Det finns stunder i trons liv som är mörka och därför finns det helgon som talar om ”den mörka natten”, för man känner ingenting. Men jag fortsätter att be.

Katekesen räknar upp en lång rad fiender till bönen, de som gör det svårt att be och skapar svårigheter (jfr nr. 2726–2728). Man kan rentav tvivla på att bönen verkligen kan nå den Allsmäktige. Varför tiger Gud? Om Gud är allsmäktig, skulle han kunna säga ett par ord och lösa situationen. Inför det gudomligas onåbarhet finns det andra som misstänker att bönen bara är något rent psykologiskt, något som kanske är nyttigt men som inte är sant och inte något man egentligen behöver. Man skulle rentav kunna vara praktiserande utan att vara troende. Och så vidare, mängder av förklaringar.

Men bönens värsta fiender finns i vårt inre. Katekesen kallar dem så här: ”modlöshet inför torka och sorgsenhet över att inte kunna ge allt åt Herren, för att vi ”äger mycket”, besvikelse över att vi inte blir bönhörda på ett sätt som motsvarar vår vilja, sårad stolthet som förhärdar sig i syndarens ömklighet” (nr. 2728). Det är förstås en lista som skulle kunna göras mycket längre.

Vad skall man göra när man prövas, när allt tycks vackla? Om vi undersöker andlighetens historia märker vi genast att själens stora läromästare kände väl till den situation som vi just beskrev. För att komma över den har var och en av dem gett sitt bidrag: ett vishetens ord, eller ett råd om hur man skall möta tider av svårigheter. Det handlar inte om skrivbordsteorier utan om råd som kommer av erfarenheten, som visar hur viktigt det är att hålla ut och att fortsätta att be.

Det skulle vara intressant att gå igenom åtminstone några av dessa råd, för vart och ett av dem förtjänar uppmärksamhet. Ett exempel finner vi i den helige Ignatius av Loyolas Andliga övningar, en liten bok full av vishet, som lär ut hur man skapar ordning i sitt liv. Den låter oss förstå att det kristna livet är ett krig som handlar om att besluta att man vill strida under Jesu Kristi fana och inte under djävulens och att man måste försöka göra det goda också när det blir svårt.

I tider av prövningar är det bra att minnas att vi inte är ensamma, att någon vakar över oss och beskyddar oss Också ökenfädernas grundare den helige Antonios i Egypten fick genomleva förfärliga stunder då bönen förvandlades till hård strid. Hans levnadstecknare, den helige Athanasios av Alexandra, berättar att något av det värsta som hände detta eremithelgon inträffade när han var omkring trettiofem år och alltså nått medelåldern som för många innebär en kris. Antonios skakades av denna prövning men motstod den. När friden till sist återvände sade han till sin Herre med förebråelse i rösten: ”Var var du? Varför kom du inte genast för att göra slut på mitt lidande?” Och Jesus svarade: ”Antonios, jag var där. Men jag ville se dig strida” (Antonios liv 10). Att strida i bönen. Många gånger blir bönen en strid. Jag kommer att tänka på något som jag fick uppleva på nära håll när jag var i det andra stiftet. Där fanns ett par som hade en nioårig dotter med en sjukdom som läkarna inte visste vad det var för något. Till sist sade läkaren på sjukhuset till mamman: ”Säg till din make att komma hit”. Maken var på jobbet; de var arbetare och arbetade varje dag. Hon sade till fadern: ”Flickan överlever inte natten. Det är en infektion och vi kan inte göra något åt den”. Den där mannen kanske inte gick i mässan varje söndag, men hans tro var stor. I tårar lämnade han sin hustru med flickan på sjukhuset, tog tåget och åkte sju mil till helgedomen för jungfru Maria av Luján, som är Argentinas skyddshelgon. Basilikan var redan stängd, det var klockan tio på kvällen, och han grep tag i basilikans grindar och bad till jungfru Maria hela natten och stred för dotterns hälsa. Detta är ingen fantasi, jag har själv varit med om det! Till sist, klockan sex på morgonen, öppnades kyrkan och han gick in för att hälsa på jungfru Maria. Han hade stridit hela natten och sedan återvände han hem. När han kom dit sökte han efter sin hustru men fann henne inte och tänkte: ”Hon har gett sig av. Nej, jungfru Maria kan inte göra mig detta”. Sedan fann henne, hon log och sade: ”Jag vet inte vad som hände; läkarna säger att allt har förändrats och att hon nu är frisk”. Den mannen stred i bön och fick ta emot en nåd av jungfru Maria. Jungfru Maria hörde hans bön. Och detta har jag själv sett: bönen gör underverk, för bönen går rakt in i Guds ömhet, för han älskar oss som en fader. Och när han inte ger oss en nåd skall han ge oss en annan som vi får se längre fram. Men man måste alltid strida i bönen när man ber om en nåd. Ja, ibland ber vi om en nåd som vi behöver, men vi ber sådär slappt utan att strida, men så ber man inte om något som är viktigt. Bönen är en strid, och Herren är alltid med oss.

Om vi i en stund av blindhet inte kan uppfatta hans närvaro, så kommer vi att kunna göra det i framtiden. Då skall också vi kunna säga som patriarken Jakob: “Sannerligen, Herren är på denna plats, och jag visste det inte!” (1 Mos 28:16). I slutet av vårt liv kan vi se tillbaka om och säga: “Jag trodde att jag var ensam, men det var jag inte: Jesus var med mig”. Det kan vi alla säga.

Tillbaka till innehållsförteckning

34. Tankspriddhet, torrhet, leda

Allmän audiens · 19 maj 2021

Vi fortsätter att följa Katekesen i vår genomgång av den levande erfarenheten av bön för att visa på några vanliga svårigheter, som det är viktigt att känna igen och övervinna. Det är inte lätt att be: många svårigheter dyker upp i bönen. Man måste känna dem, identifiera dem och övervinna dem.

Det första problemet som dyker upp är tankspriddhet (jfr KKK nr 2729). Man börjar be och så börjar tanken irra iväg ut i världen. Ditt hjärta är på en plats, din tanke på en annan… tankspriddhet i bönen. Bönen får ofta leva tillsammans med tankspriddhet. Vi upplever alla denna ständiga storm av bilder och illusioner i ständig rörelse som åtföljer oss också medan vi sover. Och vi vet alla att det inte är bra att ge efter för denna böjelse.

Kampen för att erövra och behålla koncentrationen gäller inte bara bönen. Om man inte uppnår tillräcklig koncentration kan man inte studera och inte heller arbeta ordentligt. Idrottsmän vet att man inte bara vinner tävlingar genom fysisk träning utan också genom mental disciplin: framför allt genom att förmå vara koncentrerad och upprätthålla uppmärksamheten.

Tankspriddhet är ingen synd men den måste bekämpas. I vår tros arv finns en dygd som man ofta glömmer bort, men som det ofta talas om i evangelierna. Det handlar om att “vaka”. Och Jesus säger det ofta: “Vaka. Be”. Katekesen nämner detta uttryckligen i sina instruktioner om bön (jfr nr 2730). Ofta påminner Jesus sina lärjungar om plikten att leva ett nyktert liv, som leds av tanken att han förr eller senare kommer tillbaka, som en brudgum från bröllopet eller som en herre från en resa. Men eftersom vi inte vet dagen eller stunden då han återkommer är alla minuter i vårt liv dyrbara och får inte slösas bort i distraktioner. En stund som vi inte känner får vi höra vår Herres röst: den dagen, saliga de tjänare som han finner i arbete, som fortfarande är koncentrerade på det som verkligen räknas. De har inte slösat sina krafter på att följa alla aktiviteter de kommit att tänka på, utan de har fortsatt att gå på den rätta vägen, med att göra det goda och med att utföra sitt uppdrag. Detta är tankspriddhet: att tanken snurrar och snurrar… Den heliga Teresa kallade denna fantasi som snurrar i bönen ”hemmets galning”, som en galning som låter dig snurra runt… Vi måste hejda den och låsa in den med vår uppmärksamhet.

En helt annan fråga gäller torkan. Katekesen beskriver den så här: “Torkan drabbar den inre bönen när hjärtat tycks vara skilt från Gud och inte längtar efter andliga tankar, minnen och känslor. Detta innebär ögonblick av ren tro som i trofasthet mot Jesus håller ut i dödsångest och vid graven” (nr 2731). Torrhet får oss att tänka på långfredagen, på natten och på påskdagen, hela dagen: Jesus är inte där, han är i graven: vi är ensamma. Detta är den huvudsakliga tanken i torkan. Ofta vet vi inte vad torkan beror på. Det kan bero på oss själva, men också på Gud, som tillåter somliga situationer i vårt yttre eller inre liv. Eller ibland kan det vara en huvudvärk som hindrar dig från att träda in i bönen. Ofta vet vi inte varför. De andliga läromästarna beskriver troserfarenheten som en ständig omväxling av tider av tröst och förtvivlan; stunder när allt är lätt, medan andra är tunga. Ibland möter vi en god vän och frågar “hur har du det?” – ”Idag är jag nere”. Ibland är vi “nere”, vi har inga känslor, ingen tröst, vi klarar inte av det. Det finns sådana gråa dagar, det finns många sådana i livet! Men det farliga är att ha ett grått hjärta: när detta att vara ”nere” når hjärtat och gör att det insjuknar… det finns människor som lever med ett grått hjärta. Det är förfärligt: man kan inte be, man kan inte känna någon tröst med ett grått hjärta! Och man kan inte klara av andlig torka med ett grått hjärta. Hjärtat måste vara öppet och fullt av ljus, för att Herrens ljus skall kunna komma in. Och om det inte kommer in, måste man vänta tålmodigt. Men inte stänga in det i det gråa.

En annan sak är ledan, en annan brist, en annan last, som är en verklig frestelse mot bönen och i allmänhet mot det kristna livet. Ledan är “något slags depression som uppstår på grund av avkall på askes, mindre vaksamhet och hjärtats försumlighet” (KKK nr 2733). Den är en av de sju dödssynderna, för om den får näring av anspråksfullhet, kan den leda till själens död.

Hur skall man då göra i denna berg-och-dalbana av entusiasm och depression? Man måste lära sig att ständigt gå vidare. Det andliga livets verkliga framsteg är inte att mångfaldiga extaser utan att förmå hålla ut i svåra tider: gå vidare, gå vidare, gå vidare… Och om du är trött, stanna upp en stund, och fortsätt sedan att gå. Men uthålligt. Låt oss minnas den helige Franciskus liknelse om den fullkomliga glädjen: man mäter inte hur duktig en munk är i lycka som regnar från himlen, utan i hur han vandrar uthålligt, också när man inte känner igen honom, när han blir illa behandlad, också när han har förlorat den första tidens entusiasm. Alla helgon har vandrat genom denna ”mörka dal”, och vi skall inte bli upprörda om vi läser deras dagböcker och lyssnar till hur de berättar om kvällar då de bett utan att vilja göra det och utan att få ut något av det. Man måste lära sig att säga: “Även om du, min Gud, verkar göra allt du kan för att jag skall sluta tro på dig, så fortsätter jag tvärtom att be till dig”. De troende släcker aldrig bönen! Ibland kan den påminna om Jobs bön, när han inte accepterar att Gud behandlar honom orättvist, han protesterar och kräver att få sin rätt. Men ibland kan bön också vara att protestera inför Gud, eller, som en gammal kvinna sade, ”att bli arg på Gud är också ett sätt att be”, för barn blir ofta arga på sin pappa: det är ett sätt att ha en relation till sin pappa; för man erkänner honom som ”fader” och blir arg på honom…

Och också vi, som är mycket mindre heliga och tålmodiga än Job, vet att till sist, i slutet av denna tid av nedstämdhet, då vi har riktat stumma rop och många “varför?” till himlen, skall Gud svara oss. Glöm inte bönen “varför?”: det är barnens bön när de inte längre förstår, och psykologerna kallar det ”varför-åldern”, för barnet frågar pappan: ”Pappa, varför…? Pappa, varför…? Pappa, varför…?” Men se upp: barnet lyssnar inte till pappans svar. Pappan börjar svara och då kommer barnet med ett nytt ”varför?”. Det vill bara ha pappans uppmärksamhet: och när vi blir litet arga på Gud och börjar säga ”varför?”, då drar vi vår faders hjärta till vår misär, till våra svårigheter, till vårt liv. Ja, låt oss våga säga till ”varför?” till Gud. För ibland är det bra att bli litet arg, för det väcker vår relation som barn till fadern, den relation som vi skall ha till Gud. Och med faderskärlek skall han ta emot också våra hårda och bittra ord som en gest av tro, som en bön.

Tillbaka till innehållsförteckning

35. Vissheten att bönhöras

Allmän audiens · 26 maj 2021

Ett radikalt ifrågasättande av bönen kommer av något som vi alla har varit med om. Vi ber och ber, och ändå verkar det ibland som som om våra böner förblir ohörda. Det vi har bett om – för oss själva eller för andra – har inte förverkligats. Detta har vi ofta fått vara med om. Och om vi har bett om något riktigt gott (som förbön för en sjuk eller för att ett krig skall upphöra) så tycker vi att det är upprörande att vi inte blivit bönhörda Tänk på krigen, till exempel. Vi ber för att krigen skall upphöra, alla dessa krig i alla delar av världen, tänk på Jemen, tänk på Syrien, länder där det har varit krig i många år! Länder som plågas av krig, vi ber, men krigen upphör inte. Varför inte? “En del slutar till och med att be, eftersom de tror att de inte blir bönhörda (Katolska kyrkans katekes nr 2734). Men om Gud är Fader, varför hör han inte vår bön? Han lovade att ge goda saker åt de barn som ber honom om dem (jfr Matt 7:10), varför svarar han inte på våra böner? Vi har alla varit med om detta: vi har bett och bett, för en sjuk vän, för en far eller mor, och sedan har de gått bort, Gud har inte hört vår bön. Det är en erfarenhet vi alla delar.

Katekesen ger en god sammanfattning av frågan. Den varnar oss för risken att inte leva i en äkta troserfarenhet utan att förvandla gudsrelationen till något magiskt. Bönen är ingen trollstav: den är ett samtal med Herren. När vi ber kan vi riskera att inte tjäna Gud utan att kräva att han skall tjäna oss (jfr nr 2735). Det blir en bön som ständigt kräver, som vill styra händelserna enligt vår plan, som inte medger andra projekt än våra egna begär. Jesus har tvärtom visat stor vishet genom att lära oss “Fader vår”. Vi vet att det är en bön som enbart består av begärande bön, men det första vi uttalar handlar om det som tillkommer Gud. Bönerna handlar inte om att våra projekt ska förverkligas, utan hans vilja med världen. Det är bättre att låta honom få sin vilja fram: “Låt ditt namn bli helgat. Låt ditt rike komma. Låt din vilja ske” (Matt 6:9-10).

Och aposteln Paulus påminner oss om att vi inte ens vet hur vår bön skall vara (jfr Rom 8:26). Vi ber för våra behov, för sådant vi vill, “men är det bäst att be om det ena eller det andra?” Paulus säger: vi vet inte ens hur vår bön skall vara. När vi ber måste vi vara ödmjuka: det är den viktigaste inställningen när man skall be. På många håll går folk till kyrkan för att be, kvinnorna täcker huvudet med en slöja eller tar vigvatten när de börjar be, och så skall vi, när vi börjar be, säga att Gud skall ge oss det som han vet är bäst. När vi ber måste vi vara ödmjuka, för att våra ord verkligen skall bli en bön och inte bara tomt prat som Gud avfärdar. Man kan be om fel saker, som exempelvis att besegra en fiende i krig utan att fråga sig vad Gud tycker om det kriget. Det är lätt att skriva på ett standar att “Gud är med oss”. Många vill att Gud skall vara med dem, men få bryr sig om att undersöka om de verkligen är med Gud. I bönen är det Gud som måste omvända oss, det är inte vi som skall omvända Gud. Det är ödmjukhet. Jag ber, men du, Herre, omvänd mitt hjärta så att jag ber om det jag skall be om, så att jag ber om det som är bäst för min andliga hälsa.

Ändå blir vi upprörda: när människor ber uppriktigt, när de ber om sådant som är i samklang med Guds rike, när en moder ber för sitt sjuka barn, varför verkar det ibland som om Gud inte hör vår bön? För att svara på denna fråga måste vi meditera över evangelierna i lugn och ro. Berättelserna om Jesu liv är fulla av böner: många människor som bär på sår på kroppen och i själen ber honom om att bli botade; någon ber för en vän som inte längre kan gå; fäder och mödrar som bär fram sina sjuka barn… Alla dessa böner är impregnerade av lidande. Det är en väldig kör som ber om hjälp: “Förbarma dig över oss!”

Vi ser att ibland svarar Jesus omedelbart, i andra fall skjuts svaret på framtiden: det verkar som om Gud inte svarar. Vi kan tänka på den kananeiska kvinnan som ber Jesus hjälpa hennes dotter. Hon får insistera länge innan hon blir bönhörd (jfr Matt 15:21-28). Hon har också ödmjukheten att lyssna till ord från Jesus som kan låta förolämpande: Det är inte rätt att kasta brödet åt hundarna. Men denna kvinna bryr sig inte om ifall hon blir förödmjukad: hon bryr sig bara om sin dotters hälsa. Så hon fortsätter: “men hundarna äter ju smulorna som faller från deras herrars bord”, och det tycker Jesus om. Uthållighet i bönen. Eller så kan vi tänka på den lame mannen som bars fram av sina fyra vänner. Jesus börjar med att förlåta hans synder, och först senare botar han honom i kroppen (jfr Mark 2:1–12). Ibland kommer alltså lösningen på problemet inte med en gång. Var och en av oss har varit med om detta i vårt eget liv. Många gånger har vi bett om en nåd, ja vi kan säga att vi har bett om ett mirakel, och inget hände. Men med tiden har allting fallit på plats på Guds eget sätt, inte så som vi ville just då. Guds tid är inte vår tid.

Ur denna synvinkel förtjänar särskilt berättelsen om när Jesus botade Jairos dotter att nämnas (jfr Mark 5:21-33). En fader kommer rusande: hans dotter är sjuk, och därför ber han Jesus att hjälpa honom. Mästaren går genast med på att hjälpa honom, men medan de är på väg till hans hem inträffar ett annat helande, och sedan nås de av nyheten att flickan har dött. Det verkar vara slutet, men Jesus säger till fadern: ”Var inte rädd, tro bara” (Mark 5:36). ”Fortsätt att tro”: för det är tron som bär upp bönen. Och Jesus återväcker mycket riktigt flickan från dödens sömn. Men under en viss tid fick Jairos vandra i mörkret, enbart med trons låga. Herre, ge mig tro! Låt min tro växa! Att be om denna nåd, att ha tro. Jesus säger i evangelierna att tron förflyttar berg. Men det handlar om att tro på allvar. Jesus besegras av tron hos sina fattiga, sina män, och erfar en särskild ömhet inför denna tro. Och han hör deras bön.

Också den bön som Jesus riktar till Fadern i Getsemane tycks förbli ohörd. ”Fader, om det är möjligt, låt detta som väntar mig gå i från mig”. Det verkar som om Fadern inte har hört hans bön. Sonen får dricka lidandets kalk ända till botten. Men påskafton är inte sista kapitlet, för den tredje dagen, på söndagen, kommer uppståndelsen. Det onda är herre den näst sista dagen: kom ihåg det. Det onda är aldrig herre den sista dagen, nej: den näst sista dagen, stunden då natten är som mörkast, strax före gryningen. Där, den näst sista dagen, när det onda frestar oss att tro att det onda har vunnit: ”Ser du? Jag vann!” Det onda är herre den näst sista dagen: den sista dagen kommer uppståndelsen. Men det onda är aldrig herre den sista dagen: Gud är herre den sista dagen. För den hör bara till Gud, och det är den dag då all mänsklig längtan efter räddning skall uppfyllas. Den nästa sista dagen är ofta svår, för människans lidande är svårt. Men Herren finns, och på den sista dagen löser han allting.

36. Jesus, förebild för och själ i varje bön

Allmän audiens · 2 juni 2021

Evangelierna visar hur viktig bönen var i Jesu relation till sina lärjungar. Det framgår redan när han väljer ut dem som sedan blir apostlarna. Lukas berättar att de utvaldes i ett särskilt sammanhang av bön: ”Vid samma tid gick han upp på berget för att be, och natten igenom bad han till Gud. När det blev dag samlade han sina lärjungar, och bland dem valde han ut tolv, som han kallade apostlar” (6:12-13). Jesus valde ut dem efter en natt i bön. Det ser ut som det inte finns något annat resonemang bakom valet förutom bönen, Jesu dialog med Fadern. Att döma av hur dessa män sedan beter sig verkar det som om valet inte var så lyckat, för de flydde och lämnade honom ensam före hans lidande. Men det är just detta, och det faktum att bland dem fanns Judas, som skulle förråda honom, som visar att dessa namn var inskrivna i Guds plan.

Gång på gång ber Jesus för sina vänner. Ibland är han orolig för sina apostlar, men så som han har fått dem av Fadern, så bär han dem i sitt hjärta efter bönen, också med deras misstag, också med deras fall. Här upptäcker vi hur Jesus är läromästare och vän, alltid redo att vänta tålmodigt på att en lärjunge skulle omvända sig. Höjdpunkten på denna tålmodiga väntan är den “väv” av kärlek som Jesus väver kring Petrus. Under sin sista måltid säger han: “Simon, Simon. Satan har utverkat åt sig att få sålla er som vete. Men jag har bett för dig att din tro inte skall ta slut. Och när du en gång har vänt tillbaka, så styrk dina bröder” (Luk 22:31-32). I stunder av svaghet gör det stort intryck på oss att veta att Jesu kärlek inte upphör. ”Men fader, om jag befinner mig i dödssynd, älskar Jesus mig då? – Ja – Och fortsätter Jesus att be för mig? – Ja – Men om jag har gjort riktigt onda ting och många synder, fortsätter Jesus att älska mig? – Ja”. Jesu kärlek och bön för var och en av oss upphör inte, tvärtom blir de intensivare, och vi är mittpunkten för hans bön! Detta måste vi alltid komma ihåg. Jesus ber för mig, han ber just nu inför Fadern och visar honom de sår han har burit dit för att visa Fadern priset för vår räddning, det är den kärlek han hyser till oss. Men just nu kan var och en av oss tänka: ber Jesus för mig just nu? Ja. Detta är en stor visshet som vi måste ha.

Jesu bön återkommer just i ett kritiskt ögonblick av hans vandring, när stunden är kommen för lärjungarna att betyga sin tro. Återigen lyssnar vi till evangelisten Lukas: “En gång när han hade dragit sig undan för att be och lärjungarna var med honom frågade han dem: »Vem säger folket att jag är?« De svarade: »Johannes döparen, men somliga säger Elia och andra att någon av de gamla profeterna har uppstått.« – »Och ni«, frågade han, »vem säger ni att jag är?« Petrus svarade: »Guds Messias.« Han förbjöd dem strängt att tala om det för någon” (Luk 9:18-21). De stora vändpunkterna i Jesu uppdrag föregås alltid av bön men inte bara så där en passant, utan av intensiv och utdragen bön. I dessa stunder finns alltid bönen med. Med denna kontroll av tron verkar lärjungarna ha uppnått ett mål, men istället är det en ny början, för nu är det som om Jesus höjer tonläget om sitt uppdrag och talar öppet till dem om sitt lidande, sin död och sin uppståndelse.

I detta perspektiv, som var svårt att acceptera för lärjungarna och är det för oss när vi läser evangelierna, är bönen den enda källan till ljus och kraft. Man måste be mer intensivt när det blir uppförsbacke.

Och just därför inträffar Förklaringen efter att han förkunnat för lärjungarna vad som väntade honom i Jerusalem. ”Han tog med sig Petrus och Johannes och Jakob och gick upp på berget för att be. Medan han bad förvandlades hans ansikte, och hans kläder blev vita och lysande. Och två män samtalade med honom. Det var Mose och Elia som visade sig i härlighet, och de talade om hans uttåg ur världen som han skulle fullborda i Jerusalem” (Luk 9:28-31), det vill säga hans lidande. Denna förhandsvisning av Jesu härlighet äger rum i bön, medan Sonen är försjunken i gemenskap med Fadern och helt och fullt bejakar hans kärleks vilja, hans frälsningsplan. Och ur denna bön kommer ett klart ord för de tre lärjungarna: ”Detta är min son, den utvalde. Lyssna till honom” (Luk 9:28-31). Ur bönen kommer inbjudan att lyssna till Jesus, alltid ur bönen.

Av denna hastiga genomgång av evangelierna framgår att Jesus inte bara vill att vi skall be som han ber, utan han försäkrar oss att även om våra böneförsök blir fel och overksamma, så kan vi alltid räkna med hans bön. Vi måste vara medvetna om detta: Jesus ber för mig. En gång berättade en bra biskop för mig om hur han hamnade i en svår stund och en stor prövning, och i Peterskyrkan såg han uppåt och läste denna mening: ”Petrus, jag skall be för dig”. Och det gav honom kraft och tröst. Och det sker varje gång som någon av oss vet att Jesus ber för honom eller henne. Jesus ber för oss. Just nu, just nu. Gör denna minnesövning genom att upprepa detta. När ni möter en svårighet, när ni blir distraherade: Jesus ber för mig. Men fader, är det sant? Det är sant, det har han själv sagt. Låt oss inte glömma att det som bär upp var och en av oss i livet är Jesu bön för var och en av oss, med förnamn och efternamn, inför Fadern, medan han visar upp sina sår som är priset för vår räddning.

Även om våra böner bara blir stamningar, även om de försvagas av en vacklande tro, så får vi aldrig upphöra att förlita oss på honom, jag vet inte hur man ber, men han ber för mig. Våra försynta böner bärs upp av Jesu bön och vilar på örnvingar som bär dem upp till himlen. Glöm inte detta: Jesus ber för mig – Nu? – Nu. I prövningens stund, i syndens stund, också i den stunden, ber Jesus för mig med stor kärlek.

37. Uthållighet i kärlek

Allmän audiens · 9 juni 2021

I denna den näst sista katekesen om bön skall vi tala om uthållighet i bön. Det är något som Bibeln uppmanar oss till, ja det är rentav en befallning. Den ryske pilgrimens andliga vandring inleds när han stöter på ett citat av Paulus i Första Thessalonikerbrevet: ”be ständigt och tacka hela tiden Gud” 5:17-18). Apostelns ord gör stort intryck på mannen, som undrar hur det är möjligt att be ständigt, med tanke på att vårt liv är uppdelat i många olika stunder, då det inte alltid är möjligt att koncentrera sig. Utifrån denna fråga inleds hans sökande, som leder honom till att upptäcka vad som kallas hjärtats bön. Den består i att med tro upprepa orden “Herre Jesus Kristus, Guds son, förbarma dig över mig syndare!” Det är en enkel men mycket vacker bön. En bön som med tiden anpassar sig till andhämtningens rytm och så kan fortsätta under hela dagen. Man slutar aldrig att andas, inte ens när man sover; och bönen är livets andhämtning.

Men hur är det möjligt att alltid befinna sig i bön? Katekesen erbjuder oss många bra citat från andlighetens historia, som betonar hur viktigt det är med ständig bön som mittpunkt för den kristna tillvaron. Jag skall här fästa uppmärksamheten på några av dem.

Munken Evagrios av Pontos säger: “Vi har inte beordrats att arbeta, vaka eller fasta ständigt – nej, detta har vi inte beordrats -, men ständig bön är en lag för oss” (nr 2742). Hjärtat i bön. Det finns alltså en glöd i det kristna livet som aldrig får slockna. Det är ungefär som den heliga elden som bevarades i antikens tempel, som brann ständigt och som prästerna hade till uppgift att hålla vid liv. Också i oss måste det finnas en helig eld, som brinner ständigt och som inget kan släcka. Det är inte lätt, men så måste det vara.

Den helige Johannes Chrysostomos, en annan herde som var uppmärksam på det konkreta livet, predikade så här: “Också på marknaden eller under en ensam promenad kan man be ofta och med glöd. Det är möjligt också i affären, både medan ni köper och säljer, eller när ni lagar mat” (nr 2743). Små böner: “Herre, förbarma dig över oss”, “Herre, hjälp mig”. Bönen är alltså ett slags notlinjer, där vi skriver vårt livs melodi. Den står inte i motsats till vardagens verksamhet, den stör inte våra olika plikter och avtalade tider, tvärtom är den en plats där allt vi gör finner sin mening, sin orsak, sin frid.

Visst, det är inte lätt att förverkliga detta. En pappa eller en mamma har tusen saker att göra och kanske saknar den tid då det var lätt att fina tider och platser för att be. Sedan kommer barnen, arbetet, familjeplikter, föräldrarna som blir gamla… Man får intrycket att man inte hinner med allt. Då är det bra att tänka på att Gud, vår fader, som måste ta hand om hela världsalltet, alltid kommer ihåg var och en av oss. Därför måste också vi alltid komma ihåg honom!

Sedan kan vi tänka på att det kristna klosterväsendet alltid har satt stort värde på arbetet, inte bara för den moraliska plikten att försörja sig själv och andra, utan också för ett slags jämvikt, en inre jämvikt: det är riskabelt för människan att bara odla ett enda abstrakt intresse och förlora kontakten med verkligheten. Arbetet hjälper oss att hålla kontakten med verkligheten. Munkens knäppta händer bär på de valkar man får när man arbetar med hacka och spade. När Jesus i Lukasevangeliet (jfr 10:38-42) säger till Marta att det viktigaste är att lyssna till Gud, så innebär det inte alls att han ser ned på de uppgifter som hon utförde med stor omsorg.

I människan är allt binärt, det finns två av allt: vår kropp är symmetrisk, vi har två armar, två ögon, två händer… Så är det också med arbete och bön; de kompletterar varandra. Bönen är alltings andhämtning och är ett slags livgivande bakgrund till arbetet, också i stunder då man inte ber med ord. Det är omänskligt att låta sig uppslukas av arbetet så mycket att man inte längre finner tid för bön.

På samma gång är det inte bra med bön som avlägsnar oss från livet. En bön som avlägsnar oss från det konkreta livet blir spiritualism, eller ännu värre, ritualism. Låt oss minnas att när Jesus visat lärjungarna sin härlighet på berget Tabor ville han inte förlänga denna stund av hänryckning. Han gick ned från berget med dem och återvände till vardagen. För den erfarenheten skulle stanna i deras hjärtan som ljus och kraft för deras tro; också ljus och kraft för de dagar som skulle komma: lidandets dagar. De stunder som ägnas åt att vara med Gud ger liv åt tron, som hjälper oss i det konkreta livet, och tron i sin tur när ständigt bönen. I detta kretslopp av tro, liv och bön håller man lågan brinnande hos den kristna kärlek som Gud förväntar sig av oss.

Och låt oss alla tillsammans upprepa denna enkla bön som är så bra att upprepa under hela dagen: “Herre Jesus, Guds son, förbarma dig över mig syndare”.

38. Jesu påskbön för oss

Allmän audiens · 16 juni 2021

I denna rad av katekeser har vi flera gånger påmint om att bönen var en av de tydligaste dragen i Jesu liv: Jesus bad, och han bad mycket. Under sitt uppdrag försjunker han i bön, för dialogen med Fadern är den glödande kärnan i hela hans tillvaro.

Evangelierna berättar att Jesu bön intensifieras och förtätas i hans lidandes och döds stund. Dessa händelser som är höjdpunkten på hans liv utgör kärnan i den kristna förkunnelsen: Jesu sista stunder i Jerusalem är hjärtat i evangelierna inte bara för att evangelisterna ger större utrymme åt denna berättelse, utan också för att Jesu död och uppståndelse kastar en blixtbelysning över hela resten av hans liv. Han var ingen filantrop som ägnade sig åt mänsklighetens lidande och sjukdomar: det handlar om mer än så, det handlar om räddning, och inte om någon enstaka räddning, som den som räddar mig från en sjukdom eller från en tröstlös stund. Det handlar om den totala räddningen, frälsningen, den messianska räddningen, den som låter oss hoppas att livet en gång för alla skall besegra döden.

Dagarna kring Jesu sista påskfirande finner vi honom därför helt försjunken i bön.

Han ber på ett dramatiskt sätt i Getsemane. Trots att han drabbas av dödsångest, talar Jesus just i den stunden till Gud och kallar honom “Abbà”, pappa (jfr Mark 14:36). Detta ord på arameiska, som var Jesu språk, uttrycker en nära relation och förtroende. När Jesus känner att skuggorna förtätas omkring honom, går han rakt igenom dem med detta lilla ord: Abbà, pappa.

Jesus ber också på korset, där han är dunkelt omsluten av Guds tystnad. Och ändå uttalar han än en gång ordet “Fader”. Det är den djärvaste bönen, för på korset ber Jesus för alla: han ber för andra, för alla, också för dem som dömt honom till döden, utan att någon ställer sig på hans sida förutom en stackars rövare. Alla var emot honom eller likgiltiga, och bara den där rövaren erkänner hans makt. ” Fader, förlåt dem, de vet inte vad de gör” (Luk 23:34). Mitt i dramat, mitt i själens och kroppens gruvliga lidande, ber Jesus med ord från psaltarpsalmerna. Tillsammans med världens fattiga, särskilt med de bortglömda, uttalar han de tragiska orden i psalm 22: ” Min Gud, min Gud, varför har du övergivit mig?” (vers 2). Han kände sig övergiven och bad. På korset fullbordas Faderns gåva, som erbjuder kärlek. Vår frälsning fullbordas. Och än en gång kallar han honom “min Gud”, “Fader, i dina händer lämnar jag min ande”: allt, allt är bön under de tre timmarna på korset.

Jesus ber alltså under sitt lidandes och sin döds avgörande timmar. Och med uppståndelsen hör Fadern hans bön. Jesu bön är intensiv, Jesu bön är unik och blir en förebild också för vår bön. Jesus har bett för alla, han har bett också för mig, för var och en av er. Var och en av oss kan säga: ”På korset bad Jesus för mig”. Han bad. Jesus kan säga till var och en av oss: ”Jag bad för dig under min sista nattvard och på korsets trä”. Också i vårt allra mest smärtsamma lidande är vi aldrig ensamma. Jesu bön är med oss. ”Också nu, fader, här, nu när vi lyssnar till detta, ber Jesus för oss?” Ja, han fortsätter att be att hans ord skall hjälpa oss vidare. Vi måste be och minnas att han ber för oss.

Och detta tycker jag är det som är viktigast att minnas, i denna den sista katekesen i serien om bönen: nåden att det inte bara är vi som ber, vi har så att säga blivit ”bedda”, vi har redan tagits emot i Jesu samtal med sin Fader i den Heliga Andens gemenskap. Jesus ber för mig: var och en av oss kan bära detta i sitt hjärta: vi får inte glömma det. Inte ens i de svåraste stunderna. Vi har redan tagits emot i Jesu samtal med sin Fader i den Heliga Andens gemenskap. Gud har velat oss i Kristus Jesus, och också i hans lidandes, döds och uppståndelses stund har allt givits oss. Det enda vi behöver göra är att fatta mod och hopp med vår bön och vårt liv, och att erfara en stark förnimmelse av Jesu bön med detta mod och detta hopp, och gå vidare: må vårt liv ge ära åt Gud i vissheten om att han ber till Fadern för mig, att Jesus ber för mig.

Dela denna bok…

Texter tagna ur www.vatican.va

© Libreria Editrice Vaticana

Översättning till svenska

Olof Brandt

Opus Deis

informationskontor, 2021

www.opusdei.org

Table of Contents

KATEKES om bön

1. Bönens mysterium

2. Den kristnes bön

3. Skapelsens mysterium

4. De rättfärdigas bön

5. Abrahams bön

6. Jakobs bön

7. Mose bön

8. Davids bön

9. Elias bön

10. Bönen i Psaltaren

11. Bönen i psaltaren 2

12. Jesus, en bönens människa

13. Jesus som läromästare i bön

14. Uthållig bön

15. Jungfru Maria, den bedjande kvinnan

16. Den nyfödda kyrkans bön

17. Välsignelsen

18. Begärande bön

19. Förbön

20. Tacksägelsebön

21. Lovprisande bön

22. Att be med Bibeln

23. Att be i liturgin

24. Att be i vardagen

25. Bönen och treenigheten 1

26. Bönen och treenigheten 2

27. Att be i gemenskap med Maria

28. Att be i gemenskap med helgonen

29. Kyrkan som läromästare i bön

30. Muntlig bön

31. Meditation

32. Kontemplativ bön

33. Att strida i bönen

34. Tankspriddhet, torrhet, leda

35. Vissheten att bönhöras

36. Jesus, förebild för och själ i varje bön

37. Uthållighet i kärlek

38. Jesu påskbön för oss