Pregar amb
Álvaro del Portillo

© 2015 Oficina d'Informació
de l'Opus Dei a Catalunya

www.opusdei.cat

Dipòsit Legal: B.9950-2015

Introducció

En aquest senzill llibre us oferim un recull de textos estrets de la predicació del beat Álvaro del Portillo.

L'any que està a punt d'acabar -2014- hem celebrat el centenari del seu neixament (1914) i també el 27 de setembre a Madrid, la seva ciutat natal, la seva beatificació.

L'Anunciació. El descobriment de la vocació

«El sisè mes, Déu envià l'àngel Gabriel en un poble de Galilea anomenat Natzaret. I, havent entrat al lloc on era la Verge Maria, li va dir: Déu te guard, plena de la gràcia del Senyor! Ell és amb tu. (Lc 1, 26-28). Havia estat escollida des de l'eternitat com a Mare del Salvador; Déu l'havia preservat de tota taca de pecat i l'havia omplert de gràcia des de l'instant mateix de la seva concepció immaculada. Ara, en sentir les paraules de l'Àngel, la Verge Santíssima descobreix amb plenitud la seva vocació.

(...) També a nosaltres ens va escollir Déu abans de crear el món, perquè fóssim sants, irreprensibles als seus ulls. Per amor ens destinà a ser fills seus per Jesucrist, segons la seva benèvola decisió (Ef 1, 4-5). Abans de la creació del món, ens ha destinat a ser sants! Primerament ens ha escollit i després ens ha creat per complir aquesta crida. L'elecció precedeix la nostra existència; encara més, determina la raó de la nostra existència.

(...)

La Verge Santíssima podria haver emprat les seves qualitats de moltes maneres, però les va utilitzar exclusivament per servir els plans divins. Sant Josep, un home extraordinari, podria haver emprat la seva intelligència, la seva voluntat forta, les qualitats del seu caràcter... en mil tasques bones, però només en aquelles que Déu va proposar-li —i que el Sant Patriarca va realitzar fidelment— van donar fruit els seus grans talents. El nostre Fundador, sant Josepmaria, també podria haver dedicat les seves grans dots naturals a altres ocupacions molt bones, però no va cedir a aquesta temptació, perquè no era el que el Senyor li demanava: Déu em vol sant, i em vol per a la seva Obra .» (Carta, 19 de març del 1992, n. 12)

Quaresma: un profund sentit de reparació

«Acabem de començar la Quaresma. Sé que espereu que us demani més oració, més generositat en les mortificacions ofertes per allò que omple la meva ànima. Jo també espero aquelles estones de conversa de família, de confidències amb cadascun de vosaltres, per pregar-vos que m'ajudeu més, que em doneu suport. M'agradaria que la vostra resposta fos com la d'aquella malalta que, en els primers anys de l'Obra, sentia el pes de l'Opus Dei —tot estava per fer!— i percebia que el Senyor comptava amb la seva resposta, amb el seu total holocaust. Aquella persona —com tantes altres al llarg dels anys— va saber oferir amb alegria grans dolors físics i morals per donar solidesa als fonaments de l'Opus Dei, i va constituir per al nostre Pare [sant Josepmaria] un fermíssim suport.

Anem a donar a la nostra mortificació i a la nostra penitència —que han de ser més intenses en aquest període de Quaresma— un pregon sentit de reparació. Que puguem dir cadascun amb Sant Pau: Ara estic content de patir per vosaltres i de completar així en la meva carn allò que manca als sofriments del Crist en bé del seu cos, que és l'Església (Col. 1, 24). Mireu d'apropar les persones que tracteu al sagrament de la Confessió, i rebeu-lo vosaltres amb més agraïment, amb devoció més gran» ( Carta, 1-III-1990, III, 74)

Passió. Setmana Santa

«La consideració atenta de les Escenes de la Passió ens ajuda a valorar més i més la importància de l'obediència en l'economia de la nostra salvació. Per això, si els cristians hem de recórrer el mateix camí que Crist — seguir les seves petjades , com recomana el Príncep dels Apòstols (1 Pere 2,21)—, també hem de manifestar gran estima per aquesta virtut santa que ens empelta en el pla diví de la Redempció i fa possible que, de debò, siguem coredemptors. Ha de ser l'obediència dels catòlics —la nostra, per tant (...)— una obediència com la de Crist, que neix de l'amor i a l'amor es refereix, que en tots els moments es veu sostinguda i impulsada per l'amor.

Com a conseqüència del pecat original, d'aquella primera desobediència, tots portem a dins un germen de rebellia i envaniment en la pròpia voluntat. Ho percep la criatura clarament al seu interior i, al mateix temps, es posa de manifest en tants àmbits. Hi ha com un atac generalitzat contra tot allò que suposi autoritat, i en primer lloc contra la de Déu i la de l'Església. (...) Aquesta rebellia de la qual us parlo no representa al capdavall res de nou: ha succeït sempre, i es correrà aquest risc mentre el món duri; però en aquests moments sembla com si l'eco de la primera rebellia —el non serviam! pronunciat per Satanàs i els àngels apòstates— es fes més persistent.

(...) El Senyor espera que donem testimoni de Jesucrist, bo i mostrant als homes i les dones que ens envolten les meravelles d'una conducta cristiana íntegra, en la qual l'obediència resplendeix com una joia esplèndida. Subjecció, per Déu, a la legítima autoritat en els diversos ordres de la vida humana. Obediència per damunt de tot al Romà Pontífex i al Magisteri de l'Església.» ( Carta, abril 1988, 359)

Contrició

Per por del dolor, els Apòstols van abandonar Jesús i Pere el va negar tres cops. Poc abans, es manifestava sincerament decidit a donar la vida pel Senyor, però no havia comptat amb la seva flaquesa. Tanmateix, després de la seva traïció, es penedeix, plora per amor i troba el perdó. Aquella infidelitat momentània no serà obstacle per convertir-se en la roca damunt la qual Crist edificarà la seva Església. La gràcia de Déu i la contrició el transformen en suport ferm, en home fidel.

El Senyor sap de quin fang ens va formar i es recorda que som pols (Salm 103 (102), 14), i mai no rebutja un cor penedit; un esperit que es penedeix (Salm 51 (50), 19). Quan algú ha fet un mal pas, no es pot quedar com aquella dona malalta de qui parla l'Evangeli, que anava tota encorbada i no es podia redreçar per res (Lc 13, 11).

(...)

En aquella hora amarga, què podia fer Sant Pere? Com podria assolir el penediment? L'Evangeli no ens ho diu, però penso en el que repetia el nostre Pare [sant Josepmaria]: que a Jesús es torna sempre a través de Maria (Cf. Camí, n. 495). Ella és el millor camí per obtenir una contrició que ens netegi i ens estrenyi amb el cor de Crist, més íntimament encara del que ho estàvem abans de cada ensopegada. Mare meva, Senyora –va escriure el nostre Pare [sant Josepmaria] als seus Apunts íntims–, Tu saps bé el que em cal. Abans que res, dolor, dolor d'Amor: plorar?... O sense plorar: però que em faci mal de debò, que netegem bé l'ànima del ruquet de Jesús. Ut iumentum!... Oh!, vull servir-li de tron per a un triomf més gran que el de Jerusalem..., perquè no tindrà Judes, ni hort de les Oliveres, ni nit closa... Farem que s'encengui el món, en les flames del foc que vas venir a portar a la terra!... I la llum de la teva veritat, Jesús nostre, illuminarà les intelligències, en un dia sense fi (sant Josepmaria, 16-VII-1934, a Apunts íntims , n. 1741). Filla meva, fill meu, aquest foc i aquesta llum són ara a les teves mans, en tot el teu ésser. No permetis que l'aburgesament els apagui; reacciona de seguida, quan et vegis fluixejar, amb una mortificació més generosa que torni a abrandar el teu cor amb la flama del Senyor, que prendrà també en tantes altres ànimes, gràcies, precisament, a la teva fidelitat: al fet que comencis i recomencis a ser fidel. Val la pena!» ( Carta, 19-III-1992, n. 44-45, volum III).

Pasqua, un temps per descobrir la vocació

«En aquests moments, quan encara tenim tan recent en la memòria l'exemple de Crist, obedient fins a la mort, i una mort de creu (Fl II, 8), en acatament ple del designi diví, podem preguntar-nos si la nostra actitud davant les exigències concretes que Déu ens fixa a cadascun de nosaltres rep aquesta resposta plena. Ens consta que aquesta Voluntat se'ns manifesta en el compliment dels deures familiars, socials i professionals propis de la condició de cadascú; en la fidelitat constant als compromisos lliurement adquirits en respondre afirmativament a la vocació; en les circumstàncies fortuïtes que acompanyen el nostre camí a la terra. Ens esforcem a reconèixer aquest diví voler en la nostra existència quotidiana? L'abracem amb alegria, quan comporta una renúncia, gran o petita, als nostres projectes, potser massa humans? O no tenim cap altre remei que reconèixer –i tant de bo ho reconeguéssim veritablement contrits!– que en ocasions ens limitem a acceptar-lo amb resignació, amb tristesa, amb queixes, com una cosa ineludible que no és a les nostres mans poder evitar?

(...) Reaccionem amb alegria si alguna vegada descobríssim aquesta rèmora al nostre cor. Seria aleshores el moment de fomentar amb urgència el sentit de la filiació divina (...) i de perseverar en l'oració i en la penitència, demanant al nostre Déu que no ens negui les seves llums i ens empenyi a comprendre que omnia in bonum! (Cf. Rm VIII, 28), que tot concorre al bé dels qui l'estimen. Repetim a poc a poc, assaborint-la, aquella oració filialment ferma que ens va ensenyar el nostre Pare: «faci's, compleixi's, sigui lloada i eternament exalçada la justíssima i amabilíssima Voluntat de Déu sobre totes les coses. – Amén. – Amén» ( Camí, n. 691). I us asseguro que, tal com promet el nostre sant Fundador [sant Josepmaria], aconseguirem la pau.» ( Carta, V-1987, 302)

Mes de Maig, dedicat a la Mare de Déu

«Filles i fills meus, penseu que la nostra Mare del Cel mereix tot l'amor dels nostres pobres cors. Ella no s'oblida mai de nosaltres, està sempre pendent de cadascuna i de cadascun, ens protegeix i ajuda, ens empara i defensa. I nosaltres, ens recordem constantment de la Mare de Déu? Tan important és la pietat mariana en l'esperit de l'Obra, que el nostre Fundador [sant Josepmaria], en la seva humilitat, no va dubtar a posar-se com a exemple: "Si en alguna cosa vull que m'imiteu, és en l'amor que tinc a la Mare de Déu".

Anem, doncs, a imitar-lo amb perseverança en la pietat i devoció a Maria Santíssima, particularment en aquest mes de maig, perquè es faci més profund en nosaltres l'hàbit d' anar i tornar a Jesús constantment per Maria. (...) Pregunta't, filla meva, fill meu: (...) Poso amor nou cada dia en el tracte amb la Mare de Déu? M'esforço sincerament per resar bé el Sant Rosari, sense presses, contemplant-ne cadascun dels misteris? Reso amb atenció l'Àngelus o el Regina Coeli? Saludo filialment la meva Mare Santa Maria quan entro o surto de la meva habitació i quan descobreixo la seva imatge pels carrers de la ciutat? Acudeixo a Ella diàriament, demanant la purificació de les ànimes? Li encomano aquesta croada de puresa que necessita el món? Difonc la devoció a la Mare de Déu, tot aprenent de la seva humilitat? Penso a encomanar a la nostra Mare la pau i la unitat de les llars?» ( Carta, maig 1985, 164)

La Resurrecció, esperança sobrenatural

«Surrexit Dominus vere, alleluia!» (Diumenge de Resurrecció, Antífona d'entrada – Lc 14, 34), el Senyor ha ressuscitat! És l'anunci que l'Església proclama des de fa vint segles: el mateix que durant aquests dies de Pasqua ressona sense parar a la Litúrgia, com un crit d'alegria que reforça la nostra esperança d'habitar amb Déu, per sempre, a la casa del Cel. (...)

L'esperança sobrenatural no és un simple desig d'assolir alguna cosa que no es té, com les esperances purament terrenals, que sovint no arriben a realitzar-se i, quan es compleixen, deixen sempre un pòsit d'insatisfacció. (...)

Només la possessió eterna de Déu, mitjançant la visió beatífica, és capaç d'assaciar plenament les ànsies de felicitat del cor humà: ens vas fer, Senyor, per a tu, i el nostre cor està inquiet fins que reposa en tu (Sant Agustí, Confessions 1, 1, 1.) Sí (...): som de Déu i només a Ell pertanyem. I Déu és nostre: de tots, de cadascú. No és un bé caduc, limitat, allò que esperem posseir i gaudir per tota l'eternitat, sinó el Bé per essència, la Trinitat Santíssima, font de tot bé. Mediteu sobre això moltes vegades en la vostra oració personal, fent constantment aquest meravellós descobriment: el Déu infinitament gran i perfecte, Creador de cels i terra; el Déu únic que és el nostre Pare, el nostre Germà, el nostre Amor; el Déu tri –Pare, Fill i Esperit Sant– és l'herència que m'espera per tota l'eternitat, si sóc fidel. No n'hi ha per cridar un i mil cops val la pena?

Val la pena (...) que ens abrandem moltes vegades amb aquest pensament, que renovem constantment la nostra esperança sobrenatural, i especialment quan les personals dificultats, internes o externes, deixin sentir el seu pes damunt les nostres ànimes! (...)

Quants motius tenim per alimentar la nostra esperança! En primer lloc, el fet que Déu hagi enviat el seu Fill al món, per salvar-nos dels nostres pecats. Ell, que no va plànyer el seu propi Fill, sinó que el va entregar per tots nosaltres, com no ens ho donarà tot juntament amb ell? (Rm 8, 32) Penseu també en aquest miracle permanent de la Presència real de Jesucrist en l'Eucaristia, fins al final dels temps, fet per nosaltres pa de vida eterna (Cf. Jn 7, 51), viàtic d'aquells que caminen cap a la pàtria del cel. Com el rebrem cada dia? Amb quins desitjos de millora, d'unió d'identificació? Hem de meditar sovint sobre l'exemple del nostre Pare [sant Josepmaria] (...), que mai no es va acostumar a rebre'l sacramentalment, que cada jornada sentia créixer la seva fam d'Eucaristia, inseparablement unida a aquell ardor d'oració que brollava de la seva ànima –vultum tuum, Domine, requiram! (Sl 26, 8)– amb especial intensitat els darrers anys de la seva vida.» (Carta, 1-IV-89, III, n. 12-13)

Mes de maig, moment per comprendre la magnanimitat de Déu

«En aquest temps marià, desitjo prendre peu en la protecció que la Mare de Déu ens dispensa per animar-vos i animar-me a mi mateix per posar més èmfasi i tendresa en els (...) costums marians. M'he fet aquest raonament: totes les festes de Nostra Senyora ens porten una dimensió nova, un impuls per comprendre la magnanimitat i la misericòrdia divines. Les diverses advocacions de Santa Maria, alhora que són invitacions a honorar-la més, ens mouen a desentranyar -amb l'ajut de l'Esperit Sant- les insondables riqueses que la Trinitat Santíssima guarda per a la família humana.

Sé que en (...) tots -hi el mateix em succeeix a mi- s'acumula la pietat mariana que va viure el nostre Pare [sant Josepmaria], i desitgem que per aquests camins discorrin els nostres passos: d'aquesta manera sentirem diàriament, i a cada jornada amb més gran actualitat, la urgència de carregar amb les necessitats de l'Església, a la qual volem dedicar completament la nostra existència sencera. (...) Demanem a la Verge, Mare de l'Església, que sapiguem convertir les nostres vides i les nostres ambicions en ànsies que la humanitat -no ho mireu com una utopia!- s'aplegui en l'únic refugi que Crist ha instituït.

Si, tal com ensenya el magisteri de l'Església, Santa Maria no deixa mai de donar maternal cura als germans del seu Fill que encara peregrinen a la terra, supliquem a Nostra Senyora que siguin moltes, moltíssimes, les ànimes que entrin en l'Església Santa, o bé que tornin a ella si se n'havien allunyat.» (Carta, VII-1987, 306)

Estimar l'Església: oració, sacrifici

«Un cristià que desitja comportar-se com a bon fill de Déu no pot romandre insensible davant una situació d'irreligiositat o d'indiferència davant les exigències divines. La primera i més important resposta ha de ser l'oració revalorada per l'ofrena de petites mortificacions i d'una feina ben acabada, amb el cor i la ment posats en les necessitats de l'Església. Aquesta època nostra continua sent temps de pregar i temps de reparar –d'aquesta manera s'expressava el nostre Fundador [sant Josepmaria], especialment en els últims anys de la seva vida terrenal–, de tal manera que vosaltres i jo (...) arribem sincerament a repetir amb Sant Pau: Ara estic content de patir per vosaltres i de completar així en la meva carn allò que manca als sofriments del Crist en bé del seu cos, que és l'Església (Col 1, 24).

Estimar l'Església, servir-la com Ella vol ser servida: una passió santa (...)! Pregueu a l'Esperit Sant que us inflami en aquest foc d'amor a la seva Esposa. (...) Per això és bo que ens preguntem sovint: com és el meu amor per l'Església? Pateixo i m'alegro amb Ella, davant els seus dolors i les seves joies? Considero com quelcom de molt propi, personal, tots els seus avatars? Sento la responsabilitat de l'apostolat (...), per tal d'aconseguir que augmenti cada dia el nombre d'aquells que desitgen estimar Déu amb tot el seu cor i treballar per l'Església amb totes les seves forces? Sóc conscient de l'ajut que puc i he d'oferir al Cos Místic amb la meva oració i la meva mortificació, complint amb fidelitat –amb amor i per amor– els meus deures quotidians? M'adono que, tothora, l'Església em necessita? Aquells que em tracten, poden definir-me com a fill fidel d'aquesta Mare Santa, per la tenacitat que poso a testimoniar i posar en pràctica la meva fe?

No oblideu que, en la mesura de les seves possibilitats, cadascú ha de mirar d'influir amb les seves idees i la seva actuació personal, libèrrima i responsable, en l'opinió pública i en l'ambient professional, en les persones i els mitjans que intervenen en tasques decisòries del futur de la societat, de manera que es respectin i es promoguin els perennes ensenyaments cristians. Amb valentia, cadascú ha de vibrar com a part viva de l'Església, a la qual concerneixen determinades responsabilitats en l'extensió del missatge evangèlic: impregnar amb l'esperit cristià la família, les lleis, el treball, el descans, l'ensenyament, les diversions...» (Carta, novembre del 1988, vol I, n. 407)

La Visitació

«Per aquells dies, Maria se n'anà de pressa a la Muntanya, en un poble de Judea (Lc 1, 39). Ha conegut la seva vocació, i es mou amb seguretat dins els plans divins. Visita la seva cosina santa Isabel, i escolta dels seus llavis la lloança de la seva fe: benaurada tu que has cregut (Lc, 1, 45). La fe de Maria s'ha manifestat en un lliurament perfecte als designis de Déu; i per això mateix és proclamada benaurada, feliç. La fidelitat es recolza sempre en la fides, en la fe, i només s'esquerda quan s'afebleix la fe.

(...) Hem rebut una crida de Déu; una llum que ens ha portat a veure allò que significa per a cadascun de nosaltres la vocació cristiana enmig del món. Com l'Apòstol sant Joan, estem en condicions d'afirmar que nosaltres hem conegut l'amor que Déu ens té (1 Jn, 4, 16. Cf. Jn 6, 69; 17, 8). La fidelitat a aquesta elecció divina exigeix que visquem de fe, sense aturar-nos ni excusar-nos en lògiques humanes, de manera que es pugui realment afirmar de cadascuna i de cadascun: benaurada, benaurat tu que has cregut.

(...)

Santa Isabel havia saludat la Verge: benaurada tu que has cregut, i la nostra Mare tot ho atribueix a Déu: La meva ànima magnifica el Senyor, el meu esperit celebra Déu que em salva, perquè ha mirat la petitesa de la seva serventa. Des d'ara totes les generacions em diran benaurada, perquè el Totpoderós obra en mi meravelles: el seu nom és sant (Lc 1, 46, 49). La mesura de la seva fe és la seva humilitat sense mesura. Aprenguem de Nostra Senyora. Si de debò anhelem que el Mestre diví ens augmenti la fe, siguem humils. Reconeguem la nostra baixesa dia rere dia, amb obres, desapareixent, trepitjant fins a les més mínimes rebel·lies del propi jo, i aleshores podrem ser fidels. (...)

Per complir el deure diví, penseu-hi bé, no suposen obstacle les nostres limitacions, amb les quals el Senyor ja hi compta; n'hi ha prou amb la humilitat, perquè Déu s'enfronta als orgullosos, però concedeix als humils la seva gràcia (1 Pe 5, 5). Si en alguna circumstància consideres que et manquen forces o qualitats, no oblidis que Déu ho sap i que et va cridar i et va crear —et va estimar i t'estima!— així. Germans, fixeu-vos qui sou els qui heu rebut la crida —escriu sant Pau als de Corint—: no n'hi ha gaires de savis a la manera d'aquest món ni gaires d'influents o de bona família. Ben al contrari, Déu, per confondre els savis, ha escollit els qui el món té per ignorants; per confondre els forts, ha escollit els qui són febles als ulls del món. Déu ha escollit gent que no compta, els qui el món menysprea; ha escollit els qui no són res per anul·lar els qui són alguna cosa. Així ningú no es pot gloriar davant de Déu (1 Co 1, 26-29). Ben clarament se'ns mostra el sentit positiu de la nostra poquedat: perquè ningú no es pugui gloriar, perquè ningú no pensi que ha estat cridat per les seves virtuts, o que les obres de Déu van endavant només o principalment amb mitjans humans.

El Senyor permet que experimentem la pròpia flaquesa, la desproporció entre la nostra misèria i la tasca que ens demana, perquè caminem sempre com a homes i dones humils, i posem tota la seguretat en Ell.» (Carta, 19-III-1992, n. 16-19, vol. III, n. 306-309)

A propòsit de la festa de l'Ascensió del Senyor

«Aneu, prediqueu l'Evangeli... Jo seré amb vosaltres...» —Això ha dit, Jesús... i t'ho ha dit a tu. (Camí, n. 904), va escriure el nostre Pare [sant Josepmaria], fent-se ressò del manament del Senyor. Fidel a aquest diví encàrrec, l'Església porta tothora l'Evangeli a totes les persones, en totes les èpoques. Però hi ha moments en què l'Esperit Sant insta de manera especial a donar compliment a aquestes paraules de Crist. Com ha escrit el Sant Pare Joan Pau II en la seva darrera Carta encíclica, els cristians estem cridats a la valentia apostòlica, basada en la confiança en l'Esperit (Joan Pau II, Redemptoris misio, 8-XII-1990, n. 30).

Filles i fills meus, valentia apostòlica: al lloc de treball i a la llar domèstica; en el silenci d'un laboratori i en el soroll d'una fàbrica; al parlament i enmig del carrer: en qualsevol lloc on ens trobem, allà hem de ser apòstols amb determinació: Déu i audàcia!

(...)

Déu ens prega i ens exigeix a cadascun que siguem ànimes d'Eucaristia, per tal de poder santificar el treball i totes les activitats que realitzem enmig del món. Si ho fem, Ell ens assegura que atraurà cap a si mateix totes les coses. Ho durà Ell a terme, si nosaltres som fidels. Per això, no hem de perdre mai de vista que la influència de la santedat de cadascú arriba molt més enllà de l'àmbit que ens envolta i de les persones amb qui tenim tracte: s'estén al món sencer, a totes les ànimes. No podem empetitir l'horitzó del nostre lliurament, o mesurar-ne l'eficàcia només pels fruits immediats que arribem a distingir. Déu va concedir al nostre Pare [sant Josepmaria] (...) de contemplar el triomf de Crist cada vegada que el posem realment al capdamunt del nostre treball, i amb aquest objectiu ens hem de saber exigir, sense excuses, cada dia. Fixeu-vos-hi bé: la Trinitat Santíssima, les ànimes, esperaran la nostra resposta, que ha de ser total, sense mediocritats, sense concessions.» (Carta, 1-III-1991, III, n. 123-125)

Temps pasqual

«En aquestes setmanes del temps pasqual, hem contemplat les aparicions de Crist Ressuscitat. Quin goig que experimentarien els Apòstols en ser de nou amb Jesús! La Sagrada Escriptura ens ho diu expressament: Els deixebles s'alegraren de veure el Senyor (Jn 20, 20). Quines converses que tindrien amb Ell! Quina felicitat al seu costat! I, tanmateix, el Senyor els adverteix: Amb tot, us dic la veritat: us convé que me'n vagi, perquè, si no me'n vaig, el Defensor no vindrà a vosaltres (Jn, 16, 7). Penseu (...) com serà la grandesa del do de l'Esperit Sant perquè Crist pronunciï aquestes paraules: Us convé que me'n vagi... Alguna cosa podem entreveure, si meditem que Jesús és el Verb fet home, Déu amb nosaltres; i que l'Esperit Sant, la Tercera Persona de la Santíssima Trinitat, ve a la nostra ànima, on habita amb el Pare i el Fill: Déu en nosaltres. Crist és el nostre Redemptor i el nostre model; i l'Esperit Sant, el nostre Santificador, que obra dins teu i dins meu perquè ens sapiguem fills de Déu i visquem d'acord amb aquesta dignitat; en una paraula, per fer de cadascun de nosaltres un altre Crist, el mateix Crist, tal i com ens recordava el nostre sant Fundador [sant Josepmaria].

Des de molt jove, el nostre Pare [sant Josepmaria] va conrear una gran devoció per l'Esperit Sant, la qual va anar creixent tot al llarg del seu pelegrinatge en aquest món, de vegades a través de grans descobriments. Un d'aquests esdeveniments va tenir lloc el 8 de novembre del 1932. Aquell dia, al matí, el nostre Pare va prendre nota d'un consell que acabava de rebre a la direcció espiritual tot just una hora abans: M'ha dit: "tingui amistat amb l'Esperit Sant. No parli: escolti'l". En acabar aquella xerrada, de nou al carrer, fent oració (...), una oració mansa i lluminosa, vaig considerar que la vida d'infantesa, en fer-me sentir que sóc fill de Déu, em va donar amor al pare; que, abans, vaig ser per Maria a Jesús, a qui adoro com a amic, com a germà, com a amant seu que sóc... Fins ara, sabia que l'Esperit Sant habitava dins la meva ànima per santificar-la..., però jo no vaig copsar aquesta veritat de la seva presència (...) Sento l'Amor dins meu; i vull tractar-lo, ser el seu amic, el seu confident... facilitar-li la tasca de polir, d'arrencar, d'inflamar... No sabré fer-ho, però: Ell em donarà forces, Ell ho farà tot, si jo vull... i sí que ho vull! Diví Hoste, Mestre, Llum, Guia, Amor: que sàpiga el pobre ruquet homenatjar-te, i escoltar les teves lliçons, i encendre's, i seguir-te, i estimar-te.

Propòsit: freqüentar, si és possible sense interrupció, l'amistat i tracte amorós i dòcil de l'Esperit Sant. Veni Sanctae Spiritus!... (Del nostre Pare, 8-XI-1932, a Apunts íntims, n. 864)

Us he de confiar que m'emociona sempre més i em commou —com us succeirà a vosaltres la lectura d'aquestes confidències del nostre estimadíssim Fundador, que tant ens ensenyen del seu amor apassionat per Déu i de la seva vida contemplativa. El tracte amb la Tercera Persona de la Santíssima Trinitat, ja intens, va créixer vigorosament dins la seva ànima d'ençà d'aquella data en la qual va descobrir la impressionant veritat de la seva presència santificadora —sento l'Amor dins meu—, la necessitat de secundar les seves mocions —tractar-lo, ser el seu amic, el seu confident... facilitar-li la tasca de polir...—, la personal indigència per fer realitat aquest desig i, al mateix temps, l'absoluta confiança en l'ajut del Paràclit: Ell em donarà forces, Ell ho farà tot, si jo vull...

Et convido, filla meva, fill meu, a confrontar la teva resposta diària a la gràcia amb aquestes paraules del nostre Pare. T'adonaràs que tens encara molt camí per fer, abans d'arribar a aquella intimitat amb l'Esperit Sant; potser, fins i tot, et sembli que continua sent per a tu el Gran Desconegut. No et desanimis. Comença demanant-li que t'illumini per descobrir la seva presència dins la teva ànima; que inflami la teva voluntat amb el foc de l'amor; que t'enforteixi per seguir les seves inspiracions. Pots ajudar-te amb aquella oració que el nostre Pare va compondre el mes d'abril del 1934:

Vine, oh Sant Esperit!: illumina el meu enteniment, per conèixer els teus manaments: enforteix el meu cor contra les insidies de l'enemic: inflama la meva voluntat...

He sentit la teva veu i no vull endurir-me i resistir, tot dient: més tard..., demà. Nunc coepi! Ara, no sigui cas que el demà em manqui.

Oh, Esperit de veritat i de saviesa, Esperit d'enteniment i de consell, Esperit de goig i de pau!: vull allò que vulguis, vull perquè vols, vull com vulguis, vull quan vulguis... (Del nostre Pare, Nota manuscrita d'abril del 1934)

Una oració profunda, perquè la meditis a poc a poc, ara que s'acosta la festa de la Pentecosta. He sentit la teva veu, escriu el nostre Pare. I què és aquesta veu de l'Esperit Sant, sinó la crida a ser sants? (...) Filla meva, fill meu, és necessari que escoltis amb fina delicadesa aquesta veu del Paràclit, que no et neguis a allò que t'està demanant ara mateix i concretament. Potser et reclama que tallis algun filet subtil que t'impedeix de volar amunt en la vida interior; o que et decideixis a lluitar seriosament en un propòsit que ja has formulat en altres moments; o que desarrelis —sempre amb el seu ajut— un defecte que encara et domina; o que vencis —i et concedeix la gràcia per aconseguir-ho— aquests peròs que t'inventes, per comoditat, en l'apostolat. Coses petites... o no tan petites: i sempre obstacles grans perquè ens aparten de la intimitat amb Déu. Potser et reclama un canvi més radical i pregon de les teves disposicions i fins i tot del teu caràcter, una veritable conversió: que et decideixis, sense excuses de cap mena, a ser humil de cor (Mt, 11, 29). L'Esperit Sant vol formar Crist en tu, i de vegades ho ha de fer a cop de cisell, mitjançant la contradicció, el dolor de les humiliacions, grans o petites. No deixis lloc a la por i obre la teva ànima a aquesta acció divina. Hodie, si vocem eius audieritis, nolite obdurare corda vestra (Sl 94, 9; Hb 3, 8, 15; 4, 7), recorda reiteradament la Sagrada Escriptura: si perceps la veu de Déu, no endureixis el teu cor.» (Carta, 1-V-1991, III, n. 136-138)

La Santíssima Trinitat

«En el transcurs d'aquest mes, tornarem a celebrar, plens d'alegria, la solemnitat de la Santíssima Trinitat, misteri central de la nostra fe, que il·lumina amb la seva resplendor i omple plenament la nostra vida de cristians. Hem estat batejats en el nom del Pare, i del Fill, i de l'Esperit Sant. La mateixa invocació pronuncia el sacerdot cada vegada que ens imparteix l'absolució sagramental. I a la Missa, renovació del Sacrifici que Crist va oferir al Pare per l'Esperit Sant, les tres divines Persones actuen conjuntament: una efusió d'amor envers els homes que suscitava en el nostre Fundador [sant Josepmaria] gratitud i desitjos eficaços de correspondre, amb el seu lliurament personal més complet, la inefable donació que Déu fa de si mateix en la Sagrada Eucaristia, per a cadascun de nosaltres. Tant de bo (...) es repeteixi i es renovi aquesta reacció sobrenatural dins les nostres ànimes, en meditar aquestes magnífiques realitats divines!

Arribarem ben preparats al diumenge de la Santíssima Trinitat si —entre altres mitjans— alimentem la nostra oració personal amb els textos litúrgics de l'Ascensió i Pentecosta. De la mà de la Mare de Déu Santíssima, la nostra Mare —a qui honorem especialment durant el mes de maig, i de qui sempre volem aprendre—, contemplem com Jesucrist ascendeix al Cel per tal que la seva Santíssima Humanitat ocupi el lloc de glòria que li està reservat a la dreta de Déu Pare. Nostre Senyor se'n va, però, segons la seva promesa, ens envia el Defensor, l'Esperit Sant, perquè habiti amb nosaltres eternament. Disposem-nos, al costat de la Mare de Déu, per a la vinguda del Paràclit, bo i imitant els Apòstols i les Santes Dones (Cfr, Ac 1, 14). D'aquesta manera, creixerà en nosaltres la familiaritat amb el Pare, amb el Fill i amb l'Esperit Sant, i es farà més sòlida la necessitat de tractar i de distingir cadascuna de les tres Persones divines.» (Carta, 1-V-1989, III, núm. 16)

El Sagrat Cor de Jesús

«La centralitat de la festa del Corpus constitueix una invitació urgent per millorar la nostra devoció eucarística. Esmercem-nos (...) en la preparació d'un dia tan gran, i esforcem-nos a perllongar aquest clima d'intimitat amb Jesús tot al llarg de la setmana següent, fins a la data (...) en la qual celebrarem aquest any la solemnitat del Sagrat Cor de Jesús.

En considerar el prodigi d'amor que és la Sagrada Eucaristia, ens veiem impulsats a fomentar amb més força els actes d'adoració i les accions de gràcies, els actes de reparació i les peticions. En aquestes actituds de l'ànima veritablement eucarística es resumeix el sentiment de l'Església en instituir —fa ja tants segles— la solemnitat del Corpus Christi, i també la del Sagrat Cor de Jesús. Pretén aquesta Mare nostra que tots els seus fills, conscients dels immensos beneficis que Déu ens atorga en aquest Augustíssim Sagrament, manifestem la nostra gratitud i la nostra adoració a Jesucrist, i el desagreugem amb cor gran per totes les ofenses que hom li infereix, per les nostres personals, per les de tots els homes i dones.

No podem oblidar que Déu té dret a rebre culte públic per part de la societat (...). La processó del Corpus ofereix una altra via esplèndida per al compliment d'aquest deure, quan les circumstàncies ho permeten. Per això, m'agrada que també vosaltres individualment, sense formar grup (...), com els altres fidels cristians corrents, mireu de prendre part en aquest acte de culte a l'Eucaristia, si les vostres ocupacions us ho permeten, i que aprofiteu aquesta ocasió per convidar els vostres amics i parents, portant-los així a expressar de manera pública la seva fe i el seu amor.

(...)

Filla meva, fill meu, contempla pel teu compte, en un examen sincer, la teva pietat eucarística, i treu-ne les teves resolucions precises. Com és el teu tracte amb Jesús en l'Eucaristia? Et prepares amb cura, amb enamorament, per rebre'l sacramentalment cada dia? Afines en l'acció de gràcies després de la Comunió? Poses estima i atenció en la Visita al Santíssim? Quina perseverança mostres a assaltar els Sagraris que descobreixes en el teu camí pels carrers? El desagreuges amb profunda contrició pels teus pecats i pels de totes les criatures?...» (Carta, 1-VI-1993, III, 247-248)

L'apostolat

«Desitjo amb aquestes ratlles empènyer-vos a dur a terme un apostolat cada cop més intens, plenament confiats en el Senyor. Penseu (...) en la força transformadora de la gràcia divina, capaç d'esclarir les intel·ligències més segues, fins al punt de convertir, en un sol instant, el perseguidor Saule en l'Apòstol Pau. Aquests prodigis continuen realitzant-se també en els nostres dies.

(...)

Sigueu, doncs, optimistes, encara que la realitat que moltes vegades palpeu al vostre voltant sigui difícil. No basem la nostra esperança en els mitjans humans —tot i que hi hem de posar tots els que siguin al nostre abast—, sinó en Jesucrist Nostre Senyor, que és Dominus dominantium (Apocalipsi 19, 16), Senyor de senyors, que ha conquerit el món sencer mitjançant el seu Sacrifici a la Creu.

Us semblarà de vegades que el non serviam!, que tants homes i dones pronuncien tristament amb les seves vides, compon un clam més fort que el serviam! que —amb la gràcia divina— surt cada dia dels llavis i dels cors de tots aquells que desitgem de ser dòcils a la gràcia. No us deixeu enganyar per les aparences. Us repeteixo que el Senyor triomfa sempre.

(...)

L'oració és la nostra força. És la palanca que mou el Cor Misericordiós del Salvador, sempre disposat a ajudar els seus. (...) Però és bo que l'instem. Si ens exigim a fons en la nostra lluita quotidiana, filles i fills meus, veureu com ressorgeix l'Església arreu del món, com arrela la fe en tantes ànimes; si, en canvi, no lluitem, per bé que la gràcia ens ajudi, engrossirem el clam d'aquell non serviam!, amb una greu responsabilitat per part nostra, ja que Déu ens ha cridat amb especial confiança. (...)

Amb l'oració constant (...), ha d'anar inseparablement unit l'esforç diari de cadascú per impregnar d'esperit cristià l'àmbit en què es mou. No penseu que hi podeu contribuir molt poc: cadascun, cadascuna, pot arribar a molt, perquè l'eficàcia apostòlica depèn, en primer lloc, del vostre amor a Déu i de la visió sobrenatural amb què realitzeu l'apostolat entre aquells que us envolten.

Però deixa'm que et pregunti, fill meu: Com has aprofitat aquest any les ocasions que se t'han presentat per acostar les ànimes a Déu? Has mirat d'insistir una vegada i una altra, sense desanimar-te per l'aparent manca de correspondència per part d'altres persones? Has cercat noves vies per arribar a més gent? I, fonamentalment, som apòstols que basen la seva acció en una oració profunda i en una abundosa mortificació? Treballem amb perfecció pel Senyor, oferint un exemple clar de cristians coherents, en l'exercici de la nostra tasca professional? Ens esforcem per aprendre dels altres, tot mirant les seves virtuts i qualitats?» (Carta, 1-XII-1990, III, n. 110-112)

La Mare de Déu del Carme

«Deixeu-me que m'aturi a suggerir-vos unes consideracions sobre un (...) costum marià, que reflecteix de manera admirable dues característiques essencials (...): la fe en la poderosa intercessió de la Mare de Déu i l'ardent caritat fraterna. Em refereixo (...) a l'oració Memorare, tan arrelada a l'Església (...)

Tota la nostra fe es posa en exercici en viure aquest Costum (...). Acudim a la Verge Santíssima perquè sabem que és Mare de Déu i, per tant, amb la seva intercessió davant el tron diví, és l'Omnipotència suplicant: Maria —quina seguretat i quin goig que ens dóna aquesta certesa!— assoleix totes les gràcies que demana, perquè la Trinitat Beatíssima no nega res a qui és Filla predilecta de Déu Pare, Mare de Déu Fill i Esposa de Déu Esperit Sant. Alhora —assaboriu-ho cada dia amb nou goig!—, aquesta Criatura poderosíssima és la nostra Mare: ens l'ha donat Crist abans de morir a la Creu. Com a Mare de Déu, ho pot tot; com a Mare nostra, ens concedeix tot allò que ens cal per ser feliços, per assolir la salvació eterna.

(...) Aquest Any Marià és bona ocasió, tenint davant els nostres ulls l'exemple de la fe en la Mare de Déu, per depurar el nostre esperit de fe. Pregunta't sovint: prego amb la seguretat que les meves pregàries són ateses per Déu? Persevero en l'oració per l'Església? (...) Puc assegurar, com sant Josepmaria, que tot ho fiem nosaltres a l'oració?» (Instrucció, 9-I-1935, n. 259) (Carta, VII-1987)

Estimar la voluntat de Déu

«Filla meva, fill meu, Tant de bo es pugui dir que la característica que defineix la teva vida és "estimar la Voluntat de Déu" (Forja, n. 48). No es tracta de tenir-ne ganes o de troba goig en el compliment de la Voluntat divina; no podem ser com infants portats a la deriva (Ef 4, 14) i viure al compàs dels sentiments: avui em ve de gust, demà no. Ens demana el Senyor un amor robust i fort per la seva Voluntat. El nostre Pare [sant Josepmaria] ens comentava que, en determinats moments, va rebre una col·lecció de gràcies, l'una rere l'altra, que no sabia com qualificar i que anomenava operatives, perquè de tal manera dominaven la meva voluntat que gairebé no em calia fer esforç (del nostre Pare, Meditació Els passos de Déu, 14-II-1964). Però això no va ser el més habitual en la seva vida, i potser no ho serà tampoc en la teva. El més freqüent és que hagués d'anar a contrapèl, amb esforç, amb lluita. Aprèn del seu exemple, i no t'inquietis quan et costi el que Déu et demana, i notis al teu interior la resistència de l'home vell de què parla sant Pau. Recorda que també ho han experimentat els sants i anima't a respondre amb generositat. Mira el que va escriure el nostre Pare [sant Josepmaria] en moments de prova i d'intensa contradicció: es presenten temptacions de rebel·lia: i dic serviam! — De disconformitat amb la Voluntat divina: i repeteixo diverses vegades el "faci's, compleixi's"... — De coses baixes i vils: i penso, com en un remei, en l'afectuosa malaltia forta que sé que m'enviarà, arribat el temps, el Senyor (del nostre Pare, 9-IX-1931, dins Apunts íntims, n. 274). A tu que ja et vas coneixent i saps el que és lluitar per Amor, no et donen consol aquestes paraules del nostre Pare? Filla meva, fill meu, sigues fidel i venç, amb la gràcia de Déu, la rebel·lia de la supèrbia i de la carn, que potser s'ageganten en moments de prova més llargs.» (Carta, 1-VI-1991, III, n. 144)

Apostolat de la doctrina

«En els moments actuals (...), una profunda ignorància religiosa impera damunt milions d'ànimes, a fora i a dins de l'Església. Potser molts se sentirien ofesos davant aquesta afirmació, que malauradament és real. Fills: no mirem mai ningú com des de dalt: perquè, a banda que en aquestes o semblants circumstàncies ens trobaríem nosaltres, si el Senyor no ens hagués cercat, resulta evident que cadascú pot i ha d'aprofundir en les riqueses de Déu. Per això, és especialment urgent que tinguem cura de la nostra personal formació i ens llancem a una sembra abundosa de doctrina en tots els ambients.

(...)

Ara, hi ha gernacions d'homes i dones que es debaten en el dubte, es troben immersos en la ignorància, s'interroguen angoixosament sobre el sentit i la finalitat de les seves existències i esperen l'aliment de la Veritat, l'únic capaç d'assaciar les ànsies del seu cor.

(...)

En aquesta tasca, Jesucrist vol comptar amb la nostra col·laboració. Meditem bé aquestes paraules, perquè ens obliguen a una correspondència més fina; altrament, estaríem responent al Senyor que Ell vol, però nosaltres no volem (Cf Camí, n. 761). A cadascun ens adreça el mateix manament que als Apòstols abans de la multiplicació dels pans i els peixos: doneu-los menjar vosaltres mateixos (Lc IX, 13). En sentir aquest diví encàrrec, no experimenteu una forta sacsejada interior? La fam de doctrina que afligeix tantes persones, amb les quals us trobeu cada dia a tot arreu, no pot resultar-nos indiferent. Jo demano a Jesús que tots (...) augmentem el nostre sentit de responsabilitat, i que ens esforcem perquè rendeixin més i millor els talents que Ell ens ha confiat, entre els quals es troba la formació doctrinal-religiosa.

(...)

Voldria que cadascú, en un examen sincer, s'interrogués sobre la seva assistència als mitjans de formació (...): si els rep amb puntualitat, si hi posa tota l'atenció de què és capaç, si obre la seva ànima a la llum que el Senyor li ofereix, si augmenta el seu interès per secundar la gràcia que d'allà li arriba.

(...)

Una de les manifestacions d'aquest sentit de responsabilitat, sobretot en les temporades de descans o de vacances, es concreta en millorar la formació cultural i religiosa mitjançant la lectura, bo i demanant l'assessorament necessari per llegir llibres realment útils, sense perdre el temps amb lectures anodines o frívoles, o —cosa que seria més greu— amb llibres que puguin fer mal a l'ànima.» (Carta, 1-VII-1989, III, n. 31-33)

Treball i apostolat

«Amb el missatge espiritual del nostre Pare [sant Josepmaria], totes les aigües d'aquest sòl —totes les professions, tots els ambients, totes les situacions socials honestes— han quedat remogudes pels Àngels de Déu, com les aigües d'aquella piscina Betzata recordada a l'Evangeli (Cf. Jn 5, 2 i sgs), i han adquirit força medicinal. Per això la necessitat del nostre proselitisme, l'obligació d'animar d'altres, que per ells mateixos no poden, i que tenim a l'abast de la mà —parents, amics, companys— a capbussar-se sense por en les aigües que guareixen.

Si a la terra hi ha tantes fonts amargues, agrejades pels sembradors de l'odi, no oblideu que, amb l'esperit de l'Obra, fins i tot de les pedres més àrides i insospitades han brollat torrents medicinals. El treball humà ben acabat s'ha fet col·liri, per descobrir Déu en totes les circumstàncies de la vida, en totes les coses. I ha succeït precisament al nostre temps, quan el materialisme s'esforça a convertir el treball en un fang que encega els homes, i els impedeix mirar Déu.» (Carta, 30-09-1975, n. 20).

Amb motiu del descans

«Voldria aturar-me concretament en una de les possibilitats que ens ofereixen les vacances: aprofitar-les per intensificar els lligams d'amistat que ens uneixen a altres persones i per multiplicar el nombre d'amics, amb la finalitat d'acostar-los a Déu i als mitjans de formació de l'Obra. Tots podem arribar a més persones i tenim el dret d'arribar-hi, perquè la gràcia que el Senyor ens concedeix és abundantíssima. Fem servir per a això l'apostolat epistolar —que n'és de fecunda l'experiència del nostre Pare [sant Josepmaria]!— i totes les ocasions que se'ns presentin, fins i tot les que puguin semblar més anodines, com ara els viatges, per mirar d'entaular una conversa apostòlica amb les persones amb qui coincidim. Feu-me el favor de no oblidar tampoc que, en aquestes èpoques, molta gent deixa encara més de banda el Senyor. Desagreugem també, perquè potser nosaltres hauríem caigut en les mateixes errades si no ens haguéssim trobat amb Déu; alimentem el desig de recristianitzar la diversió; demanem que les ànimes surtin del fang i es converteixin. Quin panorama fascinador es presenta als nostres ulls, per ser més fidels, més de Déu, més Opus Dei!» (Carta, 1-VII-1993, III, n. 253)

Amb motiu de la festa de l'Assumpció de la Mare de Déu

«D'aquí a pocs dies celebrarem, plens d'alegria, la gran festa de l'Assumpció de Nostra Senyora. Els seus dies a la terra van estar amarats de naturalitat i humilitat: essent com era la criatura més excelsa, va passar oculta entre les dones del seu temps. Va estimar i va treballar en silenci, sense cridar l'atenció d'aquells que la coneixien, amatent només a captar els impulsos de l'Esperit Sant i a satisfer les necessitats de les ànimes. Al mateix temps, atreia tant el seu comportament, suposava un punt de referència tan lluminós, que els seus conciutadans, per referir-se al Mestre, repetien: No és el fuster, el fill de Maria? (Mc 6, 3). Tant de bo també el nostre comportament faci la figura de Jesús familiar a aquells que ens acompanyen. Considereu quin premi ha concedit Déu a la seva excelsa Mare i Mare nostra: aquella que a si mateixa es va anomenar esclava del Senyor (Lc 1, 38) és exalçada per damunt de totes les criatures, celestials i terrenals; aquella que es va considerar la més petita entre els pobres del Senyor (Cf. Lc 1, 48) es veu coronada com a Reina i Senyora de tot l'univers.

(...) Dirigim, doncs, ininterrompudament els ulls cap a la nostra Mare. I demanem que, com Ella, aspirem tan sols al premi etern: aquell que Déu ens atorgarà si ens mantenim fidels en el seu servei, jornada rere jornada, sense mendicar aquí a baix cap glòria ni compensació humana.» (Carta, 1-VIII-1989, III, 41)

Estimar el Sant Pare

«(...) Augmentem, doncs, la nostra veneració i la nostra estimació envers aquell que fa el paper de Crist aquí a la terra, el Sant Pare, l'actual i aquell que el succeeixi, que tant hauran de patir per conduir el ramat de Déu per bons camins, i per foragitar els falsos profetes, que són com llops rapaços.

Preguem més (...) per la Santa Església, posant com a mitjancer el nostre estimadíssim Pare [sant Josepmaria]. Demanem al Senyor que ens mantingui sempre —seguint l'exemple del Pare— com a fills fidels de l'Església i del Papa. Treballem sense descans en unió amb tots els bisbes que estiguin en plena comunió amb la Santa Seu, perquè el Regne de Déu s'estengui i el Senyor aparti de la seva Esposa Santa els mals que l'afligeixen. Lluitem nosaltres per respondre una mica millor cada dia, que d'aquesta manera podrem retre el millor servei a l'Església de Déu: l'esforç per ser sants.» (Carta, 30 de setembre del 1975, n. 62)

Confessió

Fills meus sacerdots, manteniu sempre la vostra plena disponibilitat per administrar, in persona Christi, el Sagrament del perdó; i acudim sempre, totes i tots, amb renovat amor —amb dolor d'amor!— a aquesta font de la misericòrdia divina, que ens purifica i ens enforteix (...) en aquesta bellíssima guerra d'amor i de pau (...), en la qual ocupa un lloc d'importància l'apostolat de la Confessió. (...) Continuem esforçant-nos, amb més gran afany si és possible, a ajudar perquè moltes persones s'acostin al sagrament de la Penitència: d'aquesta manera, prestem el millor servei que necessiten tantes i tants.

Desitjo, amb aquesta Carta, exhortar-vos i exhortar-me per tractar sempre amb la més gran delicadesa possible tot allò que es refereix a aquest sagrament.» (Carta, 5 d'abril del 1991, III, n. 133)

Posar esforç de fidelitat en les coses petites

«Considereu que un dels trets cabdals de l'esperit del nostre Pare [sant Josepmaria] era precisament aquell meravellós encadenament, en un cor tan gran, en una ànima que va volar tan amunt, amb l'amor per les coses petites: per aquelles que només es perceben a través de les pupil·les que l'amor ha dilatat. (...) Digueu: Domine, ut aperiantur oculi nostri (Mt 20, 33), que s'obrin els nostres ulls, Senyor! Esforcem-nos, doncs, perquè no se'ns escapi l'amor a Déu per les escletxes de la negligència en una cosa que sembla petita, i que, en aquest joc diví, no ho és, perquè tot és gran si es fa amb amor".

Han estat sempre les paraules que us acabo de recordar, i que tantes vegades heu sentit dels seus llavis o llegit als seus escrits, com una falca del Pare [sant Josepmaria], i molt especialment en aquests darrers temps, quan contemplava, per exemple, el desmantellament de l'amor en els actes litúrgics a còpia d'abandonar-ne els detalls; o quan comprovava amb tristesa com alguns vacil·laven en la fe per no haver concedit importància a petits detalls de prudència. Ens insistia amb perseverant i sobrenatural tossuderia —i no hi ha en aquesta paraula manca de respecte, sinó filial agraïment—: fills meus, no hi ha coses de poca importància; o bé: no cediu ni això!, i ho repetia mentre, tot ajuntant dos dits, assenyalava tot just la punta de l'índex, avançant i alçant una mica la mà.

Aquell que persevera a posar esforç de fidelitat en les coses petites de cada dia, sentirà com el pare l'empeny a tenir l'ànima gran, disposada per als vols d'alçada d'un amor bell als ulls de Déu.» (Carta, 30 de setembre del 1975, n. 41)

Amb el teu ajut, podré. Jo sé que no em deixaràs

«Aprenguem, doncs, a estimar, en l'escola que és el Cor de la nostra Mare, per tal que també en nosaltres maduri l'amor cap a Déu. Cadascun de nosaltres ha de dur per dins l'ambient de Natzaret. Cadascú ha de fer-se experimentat en el tracte amb tots tres, Jesús, Maria i Josep. D'aquesta manera, tota la nostra feina professional, tota la nostra activitat enmig del món, per molt gran que sigui el tràfec extern, il·luminarà les ànimes com a testimoni viu de la pau que comporta la intimitat amb Jesucrist.

Estimulats per aquest exemple de la Santíssima Verge, ens atrevim a dir amb el nostre Pare [sant Josepmaria]: Estimo, vull estimar com qui més (Meditació Consumats en la unitat, 27-III-1975). Sí, com qui més, malgrat les meves flaqueses. Vull estimar Déu com l'has estimat tu, Mare de Jesús i Mare meva. Amb el teu ajut, podré. Jo sé que no em deixaràs.» (Carta, 2-II-79, n. 28)

L'encontre amb Crist passa necessàriament per la Creu

«Estimeu molt la Santa Creu (...). Assaboriu dins la vostra ànima la necessitat que presenta el nostre món de rebre les gràcies de la Creu. Quants n'hi ha que ignoren encara la Santa Creu, o s'afanyen per no parar-hi les espatlles, per no acollir-la! Tu i jo no podem deixar que ens defalleixin els ànims davant les grans i petites desbandades que sempre s'han produït en la història humana, i no hem de tolerar que s'endormisqui el vigor de l'ànima amb laments inoperants. Tot el nostre pas per la terra és temps per donar testimoni amb obres de l'Amor Misericordiós de Crist per tothom: la llum, la pau, la novetat de vida que s'inaugura amb el Misteri de la Creu. Aquestes obres han de ser, amb l'ajut de la gràcia, fruit de la nostra set d'ànimes: (...) no podem viure tranquils si no treballem de manera perseverant per encomanar el foc de Crist a aquells que ens envolten, bo i anunciant-los que Crist ha mort per tal de portar-nos una nova vida a tots els homes i les dones. Mirem de pregar més, d'estimar més, de treballar més, per mostrar la grandesa de la nostra vocació cristiana, amb un sí ferm i constant als requeriments de Déu.

Una vegada més, demano a la Verge Santíssima que ens obtingui fortalesa de fe i fermesa d'amor, per treballar amb ímpetu sempre jove, amb l'amor robust de persones enamorades, en aquesta sembra apostòlica que fertilitzi els camps més variats d'aquest món nostre. No ens poden empetitir l'ànim els obstacles que sorgeixen davant qualsevol activitat espiritual, perquè hem de recordar a més que l'encontre amb Crist passa necessàriament per la Creu. Recordeu que també Jesús va patir contradicció, incomprensions, patiments morals i físics, però sabia que, per vèncer, per donar-nos la veritable felicitat, havia de lliurar la seva Vida sencera per la nostra salvació. Assaboriu també la certesa que, després de la Creu, ve la Resurrecció, la victòria del poder i de la misericòrdia de Déu damunt les nostres pobres misèries, la joia i la pau que aquesta terra no pot donar. (...) És hora d'animar molts a triar aquesta nova vida que té en Crist la seva font.» (Carta, setembre 1988, I, n. 397)

Destinats a gaudir de Déu per tota l’eternitat

«Sí (...), estem destinats a gaudir de Déu per tota l'eternitat: això és el que confereix unitat i sentit a tota l'existència humana. (...)

Aquesta felicitat que el Senyor ha disposat per als seus fills fidels es resumeix —ens consta clarament, per la fe que Déu ens dóna— en la possessió i gaudi de la Trinitat Beatíssima; una benaurança que —tal com li agradava de paladejar al nostre sant Fundador [sant Josepmaria]— serà per sempre, per sempre, per sempre. Resulta, doncs, imprescindible que ressoni dins les nostres ànimes de manera habitual, i que li ho recordem als altres constantment. (...)

La nostra Mare, l'Església, amb pedagogia sobrenatural, dedica el mes que ara comencem al pietós costum de tractar tots els fidels difunts: aquells que regnen ja amb Crist al Cel i aquells que es preparen al Purgatori per gaudir eternament de Déu. Ho fa també, entre altres motius, per tal que aquells que encara peregrinem a la terra, submergits en els afanys de cada dia, no ens descaminem, sinó que mantinguem ben fixa la mirada en el fi últim a què estem destinats.

Fills meus, molt gran ha de ser el nostre dolor personal en comprovar que, de vegades, ens escarrassem en les tasques d'aquí a baix, en comptes de cercar exclusivament Déu. Junt amb aquest dolor, ens provoca també una gran pena el panorama de milions i milions de persones —i el que és més trist encara, de molts cristians— que caminen per la vida sense rumb ni meta, com la palla escampada pel vent (Sl 1, 4), aliens al misericordiós designi del nostre Pare Déu, que vol que tots els homes se salvin (Cf. 1 Tm 2, 4), però que compta, al mateix temps, amb la cooperació lliure de cadascú. Reflexionem sovint sobre aquestes certeses bàsiques, que són com l'estel de guia del nostre pelegrinatge terrenal. Hem de gastar cadascuna de les nostres jornades amb el ferm convenciment que de Déu venim i a Déu anem, tot esforçant-nos per viure —com ens ensenyava el nostre estimadíssim Pare [sant Josepmaria]— al mateix temps a la terra i al Cel: ficats fins a les celles en una feina professional exigent, en les mil incidències de l'ambient familiar i social, que mirem de santificar, però amb la mirada fixa en el Cel, on ens espera la Trinitat Beatíssima.» (Carta, 1-XI-1990, III, 106).

Podeu accedir directament a tots el textos cliclant: Textos d'Álvaro del Portillo.