Diego Zalbidea

Agradar a Déu

La gratuïtat i la llibertat de l'amor

www.opusdei.org

Índex

— Presentació

— 1. On s’oculta Déu

— 2. La normalitat, la discreció i la divinitat

— 3. Robar el cor a Crist

— 4. Sé que et va encantar, Jesús

— 5. Agradar a Déu

— 6. Germans que miren el pare

— 7. L´autenticitat de l´amor

— 8. Un apòstol que frueix sempre

Presentació

«Que jo vegi amb els teus ulls, Crist meu». Així resava sant Josepmaria el 19 de març del 1975. I així voldríem resar també nosaltres, al cap de gairebé cinquanta anys. Sí, ens il·lusiona mirar el món, la nostra vida, les nostres coses, amb els ulls de Jesús. Amb aquesta mirada tot cobra el seu veritable sentit. Desapareixen els enganys, les confusions, els amagatalls en els quals busquem refugis incerts. Si mirem com ell, si el deixem mirar a través nostre, ens concentrem en l’única cosa veritablement important: la llibertat i la gratuïtat de l’amor de Déu; l’amor que Déu ens dona, perquè també nosaltres el donem, amb aquest mateix esperit, al nostre voltant (cf. Mt 10, 8).

Aquest llibre recull algunes de les perspectives que s’obren amb aquesta mirada. Descobrim, per exemple, la discreció amb què Déu actua per protegir la nostra llibertat. O la senzillesa amb què se’ns apropa en la vida de cada dia, perquè si alguna cosa apassiona el nostre creador són coses molt petites: l’únic que, al cap i a la fi, tenim al nostre abast. Amb els ulls de Jesús també aprenem a distingir la tendència al perfeccionisme de la il·lusió per donar-li alegries. Descobrim el regal immens del seu Pare en cada persona que ens envolta. La seva mirada penetra fins a la nostra intimitat, ens fa capaços d’amors autèntics. I, a poc a poc, ens anem convencent de com n’és de fàcil robar el cor de qui ens contempla així. Els ulls de Crist, en fi, ens permeten mirar els nostres amics amb una llibertat plena d’il·lusió i de paciència. La mateixa que ell posa constantment sobre nosaltres.

L’autor del llibre és Diego Zalbidea, sacerdot. Treballa amb joves a Pamplona des de fa quinze anys. És professor de Dret canònic a la Universitat de Navarra.

Tornar a l'índex

On s’oculta Déu

Hi ha un gran enrenou a la muntanya de les Oliveres. A empentes hi han portat una dona que havia estat sorpresa amb un home que no era el seu marit. És fàcil imaginar el dolor de Jesús en pensar en el sofriment d’aquesta pobra dona i en la ceguesa d’aquests homes: Que poc coneixen el seu Pare Déu! En realitat l’arrosseguen fins allà per parar una emboscada a Jesús: «Moisès en la Llei ens ordenà d’apedregar aquestes dones. I tu, què hi dius?» (Jn 8, 5). En el fons no els interessa la resposta; aquells homes, utilitzant les lleis de Déu, volen una justificació a la seva sentència personal ja dictada. Per això no seran capaços d’entendre el primer gest ple d’eloqüència que el Senyor els ofereix: «Jesús es va ajupir i començà a escriure a terra amb el dit» (Jn 8, 6). Després s’incorpora i, amb claredat, els diu: «Aquell de vosaltres que no tingui pecat, que tiri la primera pedra» (Jn 8, 7). I, al final, es torna a inclinar i escriure a la pols que hi havia als seus peus.

Accions i gestos discrets

En aquest passatge veiem que Jesús, tot i que es posa dret per parlar públicament, quan vol escriure alguna cosa que respongui personalment a la vida d’aquella dona, ho fa inclinat a terra. Aquesta acostuma a ser la manera mitjançant la qual es comunica amb nosaltres: ajupit, amagat, com ocultant la seva divinitat en accions discretes i petits gestos. De vegades ens costa valorar el que hi ha escrit a la terra; en nombroses ocasions no som capaços de reconèixer-lo aquí. Allò passa tan desapercebut que l’evangelista ni tan sols ens ha explicat què va escriure Jesús. El Fill de Déu apareix a l’escena —de la mateixa manera com ho fa també a la nostra vida—, però no vol imposar la seva presència, ni la seva opinió, ni tan sols vol especificar de manera indubtable una interpretació correcta de la llei de Moisès, tal com li ho demanaven. Jesús «no va canviar la història obligant algú o a força de paraules, sinó amb el do de la seva vida. No va esperar que fóssim bons per estimar-nos, sinó que se’ns va donar gratuïtament. I la santedat no és sinó custodiar aquesta gratuïtat».[1]

Potser moltes vegades ens hem preguntat per què Déu no es manifesta més clarament, per què no parla més alt. Segons com, fins i tot ens hem volgut rebel·lar davant d’aquesta manera seva de ser i ingènuament hem buscat corregir-la. Benet XVI ens prevenia davant d’aquella temptació i ens feia veure que es repeteix constantment al llarg de la història: «Cansat d’un camí amb un Déu invisible, ara que Moisès, el mediador, ha desaparegut, el poble demana una presència tangible, palpable, del Senyor, i troba en el vedell de metall fos fet per Aaron, un déu que es fa accessible, manipulable, a la mà de l’home. Aquesta és una temptació constant en el camí de la fe: eludir el misteri diví construint un déu comprensible, que correspongui als mateixos esquemes, als mateixos projectes».[2]

Desitgem no sucumbir a aquesta temptació. Ens agradaria meravellar-nos i adorar el Déu amagat en les situacions que vivim cada dia, en les persones que ens envolten, en els sagraments als quals acudim sovint, com la confessió i la santa Missa. Volem trobar Jesús en aquesta terra nostra en què escriu, amb la mà, paraules d’afecte i d’esperança. Per això li demanem de comprendre les seves raons per actuar d’aquesta manera, li preguem tenir la saviesa per valorar el misteri d’aquest respecte exquisit de la nostra llibertat. En l’escena evangèlica veiem que Jesús no s’enfada ni amb la dona que havia pecat ni amb els acusadors que li van parar una trampa. Es posa al mig d’ambdós i s’emporta les pedres, els crits, la condemna. Ens pot venir a la ment el que narra el llibre dels Reis quan ens diu que Déu no es troba en el vent fort que parteix les roques, ni en el terratrèmol, ni en el foc; Déu és un murmuri de brisa suau. Allà el va trobar Elies i allà el volem descobrir nosaltres (cf. 1 R 19, 11-13).

Quan sembla massa vulnerable

Pot passar que aquesta manera de ser de Déu ens inquieti. Podem pensar que aquest silenci fa molt fàcil que es trepitgin els seus drets, ens pot venir la idea que aquest mecanisme sigui massa arriscat, que el fa massa vulnerable. Efectivament, Déu ens ha donat un grau tan alt de llibertat que realment podem escollir els nostres camins, tan diferents els uns dels altres, utilitzant la voluntat auxiliada per la seva gràcia. Però si alguna vegada podem ofendre Déu, no és perquè ell sigui massa susceptible. Al contrari, és molt confiat, molt lliure en les relacions que estableix amb nosaltres. Pot semblar fàcil passar per sobre de l’amor que en realitat mereix, però això passa perquè ha volgut posar el seu cor a terra perquè nosaltres hi trepitgem tou. El Senyor no pateix ni se sent ofès pel que això suposa per a ell, sinó pel mal que ens fa a nosaltres mateixos. A les dones que ploraven de camí al Calvari, Jesús els adverteix: «No ploreu per mi; ploreu més aviat per vosaltres mateixes i pels vostres fills» (Lc 23, 28).

Tanmateix, el més sorprenent és que el Senyor no es queixa, no s’enfada, no es cansa. Fins i tot, si alguna vegada li hem deixat poc espai al nostre cor, no s’allunya donant un cop de porta. Déu sempre es queda a prop, sense fer soroll, com ocult en els sagraments, amb l’esperança que li tornem a permetre que s’allotgi plenament en la nostra ànima com més aviat millor.

És veritat que, com que Jesús ens ofereix una vegada i una altra el seu amor, poden ser moltes les vegades en què li fallem. Però a ell no el preocupa com sigui d’immensa la nafra del seu cor si això la converteix en la porta perquè entrem i descansem en el seu amor. Déu no és ingenu i, per això, ens ha dit que ho fa amb molt de gust: «El meu jou és suau, i la meva càrrega, lleugera» (Mt 11, 30). Tanmateix, als homes tanta bondat ens pot sobrepassar i, fins i tot inconscientment, podem reaccionar amb certa descreença. Podem no arribar a comprendre la veritable magnitud d’aquest regal. En paraules de sant Josepmaria, pot passar que els homes «trenquen el jou suau, llencen la càrrega, meravellosa càrrega de santedat i de justícia, de gràcia, d’amor i de pau. Estan enrabiats davant l’amor, es riuen de la bondat inerme d’un Déu que renuncia a l’ús de les seves legions d’àngels perquè el defensin».[3]

La proximitat de la confessió

Tornant a l’escena de la muntanya de les Oliveres, on havien parat una trampa a Jesús, podem veure que tot i que aquella dona no s’havia respectat a si mateixa, els seus acusadors no han estat capaços de reconèixer en ella una filla de Déu. Però Crist la mira d’una altra manera. Quina diferencia entre la mirada de Jesús i la nostra! «A mi, a tu, a cadascun de nosaltres, Ell ens diu avui: “t’estimo i sempre t’estimaré, ets preciós als meus ulls”».[4] Santa Teresa de Jesús, d’alguna manera, va experimentar sovint aquesta mirada divina: «Considero moltes vegades, Crist meu, amb quins ulls tan dolços i delitosos mireu el qui us estima i el qui Vós, Bé meu, voleu mirar amb amor. Sembla’m que una sola vegada d’aquest mirar tan suau a les ànimes que teniu per vostres és suficient com a premi de molts anys de servei».[5] La mirada de Crist no és candorosa, sinó profunda i, per això mateix, comprensiva, plena de futur. «Sent com vas ser estimat quan no eres amable; sent com vas ser estimat quan eres matusser i lleig; abans, en fi, que hi hagués en tu alguna cosa digna d’amor. Vas ser estimat primer perquè et fessis digne de ser estimat».[6]

En el sagrament de la confessió comprovem que Jesús en té prou amb el penediment per creure fermament que l’estimem. En va tenir prou amb el de Pere i en té prou amb el nostre: «Senyor, tu ho saps tot; ja ho saps, que t’estimo» (Jn 21, 17). En apropar-nos al confessionari, en aquelles paraules i gestos que donen forma al sagrament, estem dient a Jesús: «T’he ofès de nou, he tornat a buscar la felicitat fora de tu, he menyspreat el teu afecte, però Senyor, saps que t’estimo». Llavors escoltem nítidament, com ho va fer aquella dona: «Jo tampoc no et condemno» (Jn 8, 11). I ens omplim de pau. Si de vegades podem pensar que Déu ha pres poques precaucions per no ser ofès per nosaltres, encara més fàcil ens ho ha posat perquè siguem perdonats per ell. Un pare de l’Església posa aquestes paraules als llavis de Jesús: «Aquesta creu no és el meu fibló, sinó el fibló de la mort. Aquests claus no m’infligeixen dolor, el que fan és augmentar en mi l’amor per vosaltres. Aquestes nafres no provoquen els meus gemecs, el que fan és introduir-vos més a les meves entranyes. El meu cos en ser estès a la creu us acull amb un si més dilatat, però no augmenta el meu sofriment. La meva sang no és per a mi una pèrdua, sinó el pagament del vostre preu».[7]

Per tot això, desitgem ser molt fins amb aquesta delicadesa amb què ens tracta Déu. Ens preocupa la mera possibilitat d’abusar de tanta confiança. No ens agrada rebaixar el que és sagrat, transformar-ho tan sols en una rutina per complir cada cert temps. El sagrament de la confessió s’ha guanyat amb la sang de Jesús i no volem deixar d’agrair-la, també amb els fets. Volem escoltar sempre aquest perdó diví, així que se’ns fa fàcil remoure qualsevol obstacle per saber-nos una altra vegada mirats i empesos cap al futur per Déu.

La Missa de Jesús és la nostra Missa

Sant Tomàs d’Aquino explica el valor que té la salvació obrada per Jesús al Calvari: «Crist, en patir per caritat i per obediència, va presentar a Déu una ofrena més gran que l’exigida com a recompensa per totes les ofenses del gènere humà».[8] I aquesta mateixa ofrena guaridora la podem oferir com si fos la nostra pròpia ofrena; Crist ens la regala cada dia en la celebració de l’Eucaristia. Per això, a sant Josepmaria li agradava dir que és «“la nostra” Missa»,[9] de cadascun de nosaltres i de Jesús. Que fàcil que és, si volem, ser corredemptors! Que fàcil que és canviar el curs de la història al seu costat!

Sant Agustí, en contemplar l’escena de l’evangeli que hem meditat, notava que «només dos s’hi quedaven: la miserable i la Misericòrdia. Quan tothom va marxar i la dona es va quedar sola, va aixecar els ulls i els va fixar en ella. Ja hem sentit la veu de la justícia; sentim ara també la veu de la mansuetud».[10] Quina suavitat la de Jesús per convidar-la a la santedat. Ja no estarà sola en la seva lluita. Sempre sabrà que la mirada de Jesús l’acompanya. Una vegada que hem provat aquesta suavitat, no volem viure de cap altra manera: «T’he assaborit i em moro de gana i de set».[11] Llavors és molt natural tractar Jesús present en l’Eucaristia amb aquesta suavitat i respecte. No suposa cap distància, ni és mera educació o cortesia protocol·lària; és afecte veritable, fet de llibertat i d’admiració. Fins i tot en la manera d’apropar-nos a combregar, en el silenci davant del Sagrari o en les genuflexions pausades descobrim una oportunitat de correspondre a tant d’amor vessat per cadascú. No són més que mostres de la puresa interior que desitgem i que tantes vegades haurem demanat a la Mare de Déu resant la comunió espiritual.

En la santa Missa comprovem de manera especial que «quan Ell demana alguna cosa, en realitat està oferint un do. No som nosaltres que li fem un favor: és Déu qui il·lumina la nostra vida i l’omple de sentit».[12] Quantes gràcies ens agradaria donar a Déu per fer tan assequible la santedat! Així és fàcil veure’ns, com aquella dona, llançats cap a l’esperança per Jesús: «Ves-te’n, i d’ara endavant no pequis més» (Jn 8, 11). Aquesta és la millor notícia possible. Jesús l’ha convençut que el pecat no és inevitable, no és el seu destí, no és l’última paraula. Hi ha una llum fora del túnel que, en el nostre cas, arriba vigorosament a través dels sagraments. Ja ningú la condemna, per què s’hauria de condemnar ella a si mateixa? Ara sap que, enfortida per Jesús, pot tornar, fer feliç el seu marit, ser ella mateixa molt feliç.

[1] Francesc, Homilia en la Missa de la Nit de Nadal, 24.XII.2019.

[2] Benet XVI, Audiència, 1.VI.2011.

[3] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 185..

[4] Francesc, Homilia en la Missa de la Nit de Nadal, 24.XII.2019.

[5] Santa Teresa de Jesús, Exclamaciones, 14.

[6] Sant Agustí, Sermó 142.

[7] Sant Pere Crisòleg, Sermón 108: PL 52, 499-500.

[8] Sant Tomàs d’Aquino, Suma teológica, III, q. 48, a. 2, co.

[9] Sant Josepmaria, Camí, núm. 533.

[10] San Agustín, Tratado sobre el evangelio de San Juan, 33, 5-6.

[11] Sant Agustí, Confessions, X, 38.

[12] Fernando Ocáriz, Luz para ver y fuerza para querer, ABC, 18.IX.2018.

Tornar a l'índex

La normalitat, la discreció i la divinitat

És dissabte. Jesús és a la sinagoga de Natzaret. Potser li venen a la ment molts records entranyables d’infantesa i joventut. Quantes vegades haurà escoltat allà la paraula de Déu! Als seus paisans, que el coneixen des de fa molt de temps, els han anat arribant diverses notícies sobre els miracles que ha fet a ciutats veïnes. I això dona lloc a quelcom estrany: la familiaritat amb Jesús es converteix per a ells en un obstacle. «D’on li venen, aquesta saviesa i aquests miracles que fa? No és el fill del fuster?» (Mt 13, 54-55), es pregunten. Els sorprèn que la salvació pugui venir d’algú a qui han vist créixer dia a dia. No creuen que el Messies pugui haver viscut entre ells d’una manera tan discreta i desapercebuda.

Com els paisans de Jesús

Els habitants de Natzaret creuen que coneixen bé Jesús. Estan segurs que les coses que se n’expliquen no poden ser certes. «La seva mare, no és aquella que es diu Maria? Els seus germans, no es diuen Jaume, Josep, Simó i Judes? I les seves germanes, no viuen totes entre nosaltres? D’on li ve, tot això?» (Mt 13, 56). En un poble que no fa representacions de Déu, que ni tan sols en pronuncia el nom, un dels seus compatriotes afirma que és el Messies... Impossible. És més, en coneixen l’origen, en coneixen els pares, en coneixen la casa: «Era una família senzilla, propera a tots, integrada amb normalitat al poble».[1] No s’expliquen com algú tan similar a ells pot fer miracles. «La normalitat de Jesús, el treballador de província, no sembla que tingui cap misteri. La seva provinença el mostra com un igual a tota la resta».[2] El fill de Déu treballava amb Josep al seu taller; «la major part de la seva vida va ser consagrada a aquesta feina, en una existència senzilla que no despertava admiració».[3] Per què la normalitat de la vida de Jesús va poder ser un motiu per no creure en la seva divinitat?

Encara que ens pugui semblar una cosa molt aliena, reservada a les persones que van conviure amb Crist, en realitat nosaltres moltes vegades també sospitem de la normalitat. Ens atreu el que és especial, el que és cridaner, el que és extraordinari; ens encanta trencar el ritme. Sol passar que veiem adormida la nostra capacitat de sorpresa, donem per fet que succeeixen moltes coses, ens tanquem en certes rutines i passem per alt els miracles que hi ha darrere del que és normal. Sense anar més lluny, moltes vegades ens acostumem fins i tot al més gran de tots els miracles, a la presència del Fill de Déu en l’Eucaristia. Però el mateix ens pot passar amb la nostra trobada personal amb Crist en l’oració, amb aquesta serenata de jaculatòries a la Mare de Déu que és la pregària del sant rosari o amb aquells moments en què volem omplir la nostra ment i els nostres afectes amb la doctrina cristiana a través de la lectura espiritual. Potser ens hem habituat a tenir el nostre creador tan a l’abast. El dispensador de totes les gràcies, l’amor que satisfà qualsevol desig, està tancat en infinitat de sagraris repartits per tot el globus. Déu ha volgut fer present tota la seva omnipotència en els espais que li ofereix la normalitat. Obra des d’allà. Així, moltes vegades sense brillantor, sorgeixen innombrables miracles al nostre voltant.

Entre els bastidors del que és quotidià

La normalitat de Déu ens pot desconcertar perquè la contraposem a una espontaneïtat que potser jutgem com un element essencial d’una relació. El que és normal ens pot semblar massa previsible, perquè allà aparentment hi falta la creativitat, el factor sorpresa, la passió de l’amor veritable. Potser trobem a faltar quelcom distintiu que faci de la nostra relació amb Déu una aventura inigualable, única i irrepetible, un testimoni espectacular que pugui, fins i tot, remoure altres persones. Podem pensar que la normalitat uniforma i desaprofita l’aportació que cadascú pot fer. És veritat que, davant del que sempre és igual, la reacció comprensible és l’acostumament.

Tanmateix, sabem que Déu ens convida a trobar-lo en les coses més ordinàries, en allò de cada dia. Així és també l’amor humà, que creix i s’aprofundeix no només valent-se de grans moments especials, sinó en aquests silencis, cansaments i incomprensions de les jornades compartides; simplement en estar junts. «En les situacions més comunes hi ha quelcom de sant, de diví, amagat»,[4] que ens encantaria descobrir. El que passa és que, encara que la nostra relació amb Déu es produeixi enmig de la normalitat, la processó va per dins. El seu amor apassionat es pot moure molt còmodament entre els bastidors de la normalitat, en l’avui sense espectacle, sense focs artificials, però amb brases ardents. La raó és que ens sabem, en cada moment, mirats amb un afecte nou. A Déu li és igual com de normal sigui la meva vida: és meva i això és suficient per a ell. Déu, de fet, ens ofereix l’oportunitat de fer de la nostra vida quelcom excepcionalment singular i especial; ell només sap comptar d’un en un. Mai no fa comparacions entre els seus fills. Ens ha cridat a cadascun des d’abans de la creació del món (cf. Ef 1, 4): no hi ha ningú igual a mi i, per això, soc inimitable i absolutament amable per a Déu.

Les moixaines semblen monòtones

Aquest espai de normalitat en què el Senyor actua fa possible que la nostra vida estigui, com diu sant Pau, «amagada en Déu juntament amb el Crist» (Col 3, 3); plena de dies iguals en què aparentment no passa res i, tanmateix, està succeint el més inaudit. «En aquesta constància per anar endavant dia a dia, veig la santedat de l’Església militant. Aquesta és moltes vegades la santedat “de la porta del costat”».[5] Des de fora podria semblar que la monotonia s’ha apoderat de qui busca viure aquesta santedat en les coses ordinàries. Tanmateix, per desemmascarar aquesta visió superficial, sant Josepmaria comparava els petits i constants costums de pietat d’aquesta ànima amb les moixaines que una mare fa al seu fill petit: «Pla de vida: monotonia? Les moixaines de la mare, monòtones? No es diuen sempre el mateix els que s’estimen?».[6] Alhora, Déu està concentrat en nosaltres i no deixa de pensar en nosaltres ni d’estimar-nos en cap instant; és igual com de normal sigui la nostra vida, sinó com d’excepcional sigui per a ell.

Sant Bernat de Claravall escrivia al Papa Eugeni III, gran amic seu que va ser beatificat després, per animar-lo a no descuidar la vida d’oració constant i, així, evitar que l’absorbissin les activitats que havia de complir en el seu nou ministeri: «Oblida’t de les ocupacions almenys durant un temps. Qualsevol cosa menys permetre que t’arrosseguin i et portin on tu no vulguis. Vols saber on? A la duresa del cor».[7] Sense uns costums de pietat concrets, diaris, el cor té el perill de tancar-se a l’amor de Déu i tornar-se dur. Sense el seu afecte, fins i tot la cosa més santa pot perdre el sentit. Sense ell al nostre costat, de seguida ens quedem sense forces.

El maig del 1936, sant Josepmaria feia una prèdica i va proposar als que l’escoltaven que cadascú demanés la «gràcia per complir el meu pla de vida de manera que aprofiti bé el temps. Per què me’n vaig a dormir i m’aixeco fora d’hora?».[8] I pot sorgir en nosaltres la pregunta: què té a veure l’amor de Déu amb l’hora d’anar-se’n a descansar? Aquesta és la meravella de la normalitat de Déu. A ell li importen, i molt, el nostre son, la nostra salut, els nostres plans. I, sobretot, vol que no ens assalti a última hora la inquietud per fer més coses de les que el dia ha permès, perquè qui obra és sempre Déu.

Per garantir la nostra llibertat

En començar el seu pontificat, Benet XVI ens alertava davant d’un perill constant i que potser també era present en aquella sinagoga de Natzaret que esmentem al principi: «El món és redimit per la paciència de Déu i destruït per la impaciència dels homes».[9] La normalitat també ens sembla massa lenta, podem pensar que arriba tard. Nosaltres desitgem que les coses bones i santes siguin realitat com més aviat millor. De vegades ens és difícil entendre per què el bé tarda tant a arribar, per què el Messies es pren tant de temps que fins i tot «comença estant nou mesos en el si de la seva Mare, com tot home, amb una naturalitat extrema».[10]

En realitat, sota aquesta manera de presentar-se, el que Déu busca potser sigui garantir la llibertat dels homes, estar segur que nosaltres també volem estar amb ell, ja sigui a l’hora de pregar uns quants minuts, d’aturar la nostra jornada per dedicar unes paraules a Maria o de fer qualsevol altra cosa. Si Déu es manifestés d’una manera diversa, la nostra resposta hauria de ser indiscutible. Per això veiem que Jesús sembla feliç passant desapercebut en les escenes de l’evangeli. Els mags, per exemple, es devien quedar sorpresos en veure el rei dels jueus sostingut pels braços d’una dona jove, en un lloc tan senzill. Déu no vol dominar els homes. La personalitat del seu Fill és tan atractiva que Déu ha triat manifestar-se en la normalitat per donar-nos un espai de llibertat. Vol fills lliures, no enlluernats. Sap que res no ens estimula tant com el descobriment personal d’un tresor amagat. Agrair i gaudir d’aquesta llibertat —amb totes les seves llums i les seves ombres— ens ajuda a compartir la seva paciència davant de tantes coses que, a primera vista, ens poden semblar un obstacle per a la redempció i, tanmateix, són el camí ordinari a través del qual Déu es manifesta.

Per això mateix, també els seus manaments i les seves normes són un do i una invitació. Aquesta realitat es pot resumir recorrent a dos dels pensadors més grans de la tradició cristiana: «En aquesta línia, Tomàs d’Aquino va poder dir: “La nova llei és la mateixa gràcia de l’Esperit Sant”, no una norma nova, sinó la nova interioritat donada pel mateix Esperit de Déu. Agustí va poder resumir al final aquesta experiència espiritual de la veritable novetat en el cristianisme en la famosa fórmula: “Da quod iubes et iube quod vis”, dona’m el que envies i envia el que vulguis”».[11] Llavors s’entenen bé alguns paràgrafs encesos del salmista que ens poden servir per agrair aquesta llibertat a Déu: «Els meus llavis compten d’una a una totes les sentències que has donat. Soc més feliç guardant el teu pacte que fruint de grans riqueses. Vull considerar els teus preceptes i fixar-me en els teus camins» (Sl 119, 13-15).

En la normalitat hi ha Déu

Vivim en una època de fenòmens de masses, amb persones que tenen milions de seguidors, fotos o vídeos que es fan virals en pocs minuts. Davant d’aquest panorama, quina vigència té el que hem dit sobre la normalitat en la qual obra el Senyor? Sabem bé que Déu és pacient i ens ha dit que la seva acció és com el llevat: no és possible distingir-la de la massa i, malgrat qualsevol circumstància, arriba fins a l’últim racó. És Déu el primer interessat a salvar el món, molt més que nosaltres. De fet, és ell qui empeny, qui encén i qui sosté. Nosaltres, principalment, ens afegim a aquest moviment de santedat: «Amb la meravellosa normalitat d’allò que és diví, l’ànima contemplativa es desborda en afany apostòlic».[12]

El Papa Francesc ens convida precisament a deixar-nos envair per la vibració apassionada de la gràcia: «Quant de bé ens fa, com Simó, tenir el Senyor “en braços” (Lc 2, 28). No només al cap i al cor, sinó a les mans, en tot el que fem: en l’oració, en el treball, en el menjar, al telèfon, a l’escola, amb els pobres, a tot arreu. Tenir el Senyor a les mans és l’antídot contra el misticisme aïllat i l’activisme desenfrenat, perquè la trobada real amb Jesús redreça tant el devot sentimental com el frenètic factòtum. Viure la trobada amb Jesús és també el remei per a la paràlisi de la normalitat, és obrir-se a la quotidiana agitació de la gràcia».[13] Amb Crist ens volem alliberar de la paràlisi de pensar que en la normalitat no hi ha Déu.

«Maria santifica les menudències —ens feia notar sant Josepmaria—, allò que molts consideren equivocadament com intranscendent i sense vàlua: el treball de cada dia, els detalls d’atenció envers les persones estimades, les converses i les visites amb motiu de parentiu o d’amistat. Beneïda normalitat, que pot ser plena de tant d’amor de Déu!».[14]

[1] Francesc, ex. ap.Amoris laetitia, núm. 182.

[2] Benet XVI, La infancia de Jesús, Editorial Planeta, Barcelona, 2012, p. 11.

[3] Francesc, encíclicaLaudato si’, núm. 98.

[4] Sant Josepmaria, Converses, núm. 113.

[5] Francesc, ex. ap. Gaudete et exultate, núm. 7.

[6] Sant Josepmaria, guió d’una prèdica, 22.VIII.1938. Citat a: Pedro Rodríguez, Camí, edició criticohistòrica, Rialp, Madrid, 2004, p. 288.

[7] Sant Bernat de Claravall, carta al Papa Beat Eugeni III.

[8] Sant Josepmaria, guió d’una prèdica, V.1936. Citat a: Camí, edició criticohistòrica, p. 288.

[9] Benet XVI, homilia, 24.IV.2005.

[10] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 18.

[11] Benet XVI, Jesús de Nazaret II, Ediciones Encuentro, Madrid, 2011, p. 83.

[12] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 120.

[13] Francesc, homilia, 2.II.2018.

[14] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 148.

Tornar a l'índex

Robar el cor a Crist

Fora de les muralles de Jerusalem, poc després del migdia, tres homes havien estat crucificats al mont Calvari. Era el primer Divendres Sant de la història. Dos eren lladres; el tercer, en canvi, era l’únic home absolutament innocent: era el Fill de Déu. Un dels dos bandits, malgrat el seu intens sofriment i l’esgotament físic, es va animar a entaular una brevíssima conversa amb Crist. Les seves paraules plenes d’humilitat —«recorda’t de mi quan arribis al teu Regne» (Lc 23, 42)— van merèixer que el mateix Déu fet home li assegurés que en poques hores estaria al paradís. Sant Josepmaria es va commoure moltes vegades amb l’actitud d’aquell bon lladre que «amb una paraula robà el cor a Crist i s’obrí les portes del Cel».[1] Potser l’oració es podria definir així: una paraula que roba el cor a Jesús i ens fa viure, des d’ara, al seu costat.

Dos diàlegs a la creu

Nosaltres també volem que la nostra oració, com aquella del bon lladre al qual una tradició dona el nom de Dimes, s’ompli de fruit. Ens il·lusiona somiar com el diàleg amb Déu pot transformar les nostres vides. Robar el cor és conquerir, enamorar, entusiasmar. Es roba perquè no es mereix rebre tant afecte. S’assalta el que no és propietat ni possessió, però s’anhela. L’oració s’assenta sobre quelcom tan senzill —encara que no és poc— com aprendre a acollir aquest do als nostres cors, deixant-nos acompanyar per Jesús, que mai no imposa els seus regals, ni la seva gràcia, ni el seu amor.

Al costat de Dimes, també en una fusta sobre el Calvari, hi havia el seu company de turment. Contrasta el retret que aquest segon dirigeix a Jesús: «¿No ets el Messies? Doncs salva’t a tu mateix i a nosaltres!» (Lc 23, 39). Són paraules que cauen com una galleda d’aigua freda. Quina diferència hi ha entre aquests dos diàlegs? Tots dos van parlar amb Jesús, però només Dimes va acollir el que el Mestre tenia preparat per regalar-li. Va dur a terme el seu últim cop i el millor: aquella petició de quedar-se almenys a la memòria de Crist. El seu company, en canvi, no va obrir el seu cor amb humilitat a qui el volia deslliurar del passat i oferir-li un tresor inigualable. Va exigir el seu dret a ser escoltat i salvat; es va encarar amb l’aparent ingenuïtat de Jesús i també li va retreure la seva aparent passivitat. Potser sempre havia robat així: considerant que recuperava el que li pertanyia. Dimes, en canvi, sabia que no mereixia res, i aquesta actitud va aconseguir obrir la caixa forta de l’amor de Déu. Va saber reconèixer Déu tal com és realment: un Pare lliurat a cadascun dels seus fills.

Davant d’aquests dos possibles diàlegs que trobem a l’Evangeli podem comprendre que el Senyor compta amb la nostra llibertat per fer-nos feliços. I també que no sempre és fàcil deixar-se estimar. L’oració pot ser un mitjà formidable per descobrir què és el que sent, el que pensa i el que vol Jesús. La vida divina en nosaltres és un do. L’oració, en aquest sentit, és un canal pel qual es desborda el torrent d’amor que Déu ens vol oferir, una invitació inesperada a guanyar-nos d’una altra manera la veritable vida.

Per obrir les portes del cel

Sant Josepmaria ens recordava que Déu «ha volgut córrer el risc de la nostra llibertat».[2] Una bona manera d’agrair-li-ho podria ser obrir-nos nosaltres també a la seva. Fins i tot es podria dir que, en aquest segon cas, no correm cap risc; tan sols hi podria haver certa aparença de perill, ja que tenim totes les de guanyar: la garantia de la seva promesa són uns claus que cremen d’amor per nosaltres. Observant les coses des d’aquest punt de vista comprenem com d’absurd pot arribar a ser resistir-nos a la voluntat de Déu, tot i que aviat comprovem que ens passa molt sovint. El que passa és que «ara hi veiem de manera fosca, com en un mirall poc clar; després hi veurem cara a cara. Ara el meu coneixement és limitat; després coneixeré del tot, tal com Déu em coneix» (1 Co 13, 12). Ens ho diu sant Pau: per conèixer-nos no hi ha un camí millor que mirar-nos des de Crist, contemplar la nostra vida a través dels seus ulls.

Dimes així ho comprèn i no li fa por la bretxa enorme que s’obre entre la bondat de Jesús i els seus errors personals. Reconeix el rei del món en el rostre humiliat i desfigurat de Crist; en uns ulls que el miren amb tendresa, li tornen la dignitat i, d’una manera estranya, li recorden que és estimat per sobre de totes les coses. És veritat que pot semblar massa fàcil el final feliç de la història del bon lladre. Tanmateix, mai no sabrem quin va ser el drama de la conversió que va experimentar el seu cor en aquells moments, ni la preparació que segurament la va fer possible.

Obrir-se a tant d’afecte té una semblança enorme amb descobrir que l’oració és un do, un camí privilegiat per acollir l’afecte d’un cor que no sap res de mesures ni de càlculs. Se’ns regala una vida diferent, més plena, més completa, molt més feliç i amb sentit. Així ho afirma el Papa Francesc: «Resant obrim la jugada a Ell, li donem lloc perquè Ell pugui actuar i pugui entrar i pugui vèncer».[3] És Déu qui ens transformarà, és Déu qui ens acompanyarà, és ell qui ho farà tot; només necessita que li obrim la jugada. És en aquest moviment quan entra en joc la nostra llibertat, guanyada precisament en aquesta creu de Crist.

L’oració ens ajuda a comprendre que «quan Ell demana alguna cosa, en realitat està oferint un do. No som nosaltres que li fem un favor: és Déu qui il·lumina la nostra vida i l’omple de sentit.[4] Això és precisament el que li roba el cor: la porta oberta de la nostra vida que es deixa fer, que es deixa estimar, transformar, que anhela correspondre, tot i que no sàpiga gaire bé com fer-ho. «Tasteu i veureu que n’és, de bo, el Senyor» (Sl 34, 9). Aquestes poques paraules resumeixen el camí que ens porta a ser ànimes d’oració, «perquè si no coneixem què rebem, no despertem l’amor».[5] Quan va ser l’última vegada que vam dir al Senyor com n’és de bo? Amb quina freqüència ens aturem a considerar-ho i agradar-lo?

Per aquesta raó, la sorpresa és part essencial de la nostra vida d’oració: l’admiració davant d’un prodigi que no entra en els nostres paràmetres. Això ens porta a repetir sovint: «Que gran ets, i que bonic, i que bo! I jo, que ximple que soc, que pretenia entendre’t. Com en series de poca cosa, si em cabessis al cap! Em caps al cor, que no és poc».[6] Lloar Déu ens situa en la veritat de la nostra relació amb Crist, alleugereix el pes de les nostres preocupacions i ens obre panorames que no havíem previst abans. Són les conseqüències d’haver corregut el risc d’entregar-nos a la llibertat de Déu.

Infinites maneres de pregar

Quan sant Josepmaria era a Mèxic, durant una de les trobades que va tenir, va voler relatar una anècdota. Va explicar que un fill seu, filòsof de professió, havia rebut inesperadament l’encàrrec d’ocupar-se de les empreses de la seva família: «Quan em va parlar de negocis em vaig quedar mirant-lo, em vaig posar a riure i li vaig dir: Negocis? Els diners que guanyis tu me’ls poses aquí, al buit de la meva mà, que em sobra lloc.» Van passar els anys i se’l va tornar a trobar i li va dir: «Aquí tens la meva mà. No et vaig dir que el que guanyessis m’ho posessis aquí? I ell es va aixecar i, davant de l’expectació de tothom, em va besar el palmell de la mà. I va dir: ja està. Li vaig fer una abraçada i li vaig contestar: m’has pagat de sobres. Ves, lladre, que Déu et beneeixi!»[7]

En l’oració bé podem fer un petó a la mà de Déu; lliurar-li el nostre afecte, com a únic tresor, ja que no tenim cap altra cosa. Per a algunes persones n’hi haurà prou amb un gest com aquest, dirigit al Senyor, per encendre’s en una oració d’afectes i propòsits. Els sembla molt més expressiva una mirada que mil paraules. Voldrien tocar tot el que fa referència a Déu. Gaudirien sentint, durant aquesta trobada amb el Senyor, la brisa de la vora del mar de Galilea. Els sentits es disparen i la proximitat amb Jesús fa possible aquestes sensacions que omplen el cor de pau i d’alegria. Immediatament, aquest goig necessita ser compartit i la missió es converteix en obrir els braços com Crist per abraçar el món sencer i salvar-lo juntament amb Ell.

Però hi ha infinites maneres de pregar, tantes com persones. D’altres, per exemple, busquen senzillament escoltar algunes paraules de consol. Jesús no escatima paraules d’admiració per a qui les necessita: «Mireu un autèntic israelita, un home que no enganya» (Jn 1, 47). Ens les dirà si obrim el nostre cor. Ningú no ha pronunciat paraules d’amor com les seves. I ningú no les ha dit amb tanta gràcia i amb tanta veritat. Quan les escoltem, l’amor que rebem es cola en la nostra mirada. Aprenem així a mirar amb Déu. Entreveiem, d’aquesta manera, el que cada amic o amiga seria capaç de fer si es deixés acompanyar per la gràcia.

Hi ha també persones que gaudeixen servint els altres, com Marta, l’amiga del Senyor que vivia a Betània. Jesús, quan l’Evangeli ens explica que va ser-hi de visita, no li va dir a Marta que segués, sinó que la va convidar a descobrir l’únic que era necessari (cf. Lc 10, 42) al mig del que feia. A les persones semblants a Marta probablement les conforta pensar, mentre preguen, que Déu actua a través d’elles per portar moltes ànimes al cel. Els agrada omplir la seva oració amb rostres i noms de persones concretes. Necessiten convèncer-se que són corredemptores amb tot el que fan. De fet, si Maria va poder escollir “la millor part” és justament perquè Marta servia; aquesta última en tenia prou amb saber que els qui l’envoltaven eren feliços.

Altres persones, per la seva part, estan més inclinades cap als detalls petits, cap als regals, encara que siguin de molt poc valor. És la manifestació d’un cor que no deixa de pensar en els altres i sempre troba en la vida alguna cosa que fa referència als seus éssers estimats. Pot ser que a elles els serveixi aprendre a descobrir tots els dons que Déu ha sembrat en la seva vida. «La pregària, precisament perquè s’alimenta del do de Déu vessat sobre la nostra vida, hauria de ser sempre memoriosa».[8] També poden il·lusionar-se amb sorprendre Déu amb mil detalls minúsculs. El factor sorpresa té molta importància per a elles i encertar el que fascina al Senyor no és tan difícil. Encara que sigui un misteri, fins a la cosa més petita l’omple d’agraïment i li fa brillar els ulls. Cada ànima que intentem apropar al seu amor —com la de Dimes en els últims moments— li roba de nou el cor.

Sense ànim d’encloure en esquemes previs totes les possibilitats, també hi ha ànimes que necessiten passar temps amb qui estimen. Pot ser que els agradi, per exemple, consolar Jesús. Tot el temps gastat amb qui estimen els sembla poc. Per percebre l’afecte diví els pot servir pensar en Nicodem, que era rebut per Jesús amb tota la nit per davant, en la intimitat d’una llar molt avesada a les confidències. Precisament per aquell temps compartit, Nicodem serà capaç de donar la cara en els moments més difícils i ser a prop de Crist quan els altres estiguin plens de por.

De vegades pensem que conèixer-nos és identificar els nostres errors: això és veritat, però no és tota la veritat. Conèixer a fons el nostre cor i els nostres anhels més íntims és clau per poder escoltar Déu, per deixar-nos omplir pel seu amor.

***

La conversa entre Jesús i el bon lladre va ser breu però intensa. Dimes va descobrir que hi havia una escletxa en aquest gran cor innocent de Crist: una forma fàcil d’assaltar-lo. La voluntat de Déu, tantes vegades fosca i dolorosa, es va il·luminar i s’il·lumina amb la petició humil del bandit. La voluntat de Déu, tantes vegades fosca i dolorosa, es va il·luminar i s’il·lumina amb la petició humil del bandit. El bon lladre es va colar per aquesta esquerda i es va apoderar del tresor més gran. La Mare de Déu va ser testimoni de com Dimes va defensar el seu fill. Potser, amb una mirada, va demanar a Jesús que el salvés. I Crist, incapaç de negar res a la seva mare, va dir: «Avui seràs amb mi al paradís» (Lc 23, 43).

[1] Sant Josepmaria, Via Crucis, estació XII, punt 4.

[2] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 113.

[3] Papa Francesc, Christus vivit, núm. 155.

[4] F. Ocáriz, Luz para ver, fuerza para querer. A: Diario ABC, 18 de setembre del 2018.

[5] Santa Teresa de Jesús, Vida, 10, 3.

[6] Sant Josepmaria, Apuntes de la predicación, 9.VI.1974; en volums de “Catequesis” 1974/1, p. 386 (AGP, biblioteca, P04).

[7] Sant Josepmaria, Notas de una reunión familiar, 27.XI.1972. A: “Dos meses de catequesis” 1972, vol. II, p. 616 (AGP, biblioteca, P04).

[8] Papa Francesc, Gaudete et exsultate, núm. 153.

Tornar a l'índex

Sé que et va encantar, Jesús

El 29 de desembre del 1933, sant Josepmaria ultimava la instal·lació de l’Acadèmia DYA. Aquell dia l’ajudaven quatre estudiants: Manel, Isidor, Pere i Ricard. Una de les tasques que van executar va ser la instal·lació d’una pissarra d’1,10 per 2 metres en una classe. L’endemà, va anotar als seus papers l’emoció que l’havia embargat: «Tan aviat com col·locaren l’encerat en una classe, la primera cosa que hi van escriure els quatre artistes fou: “Deo omnis gloria!” —tota la glòria per a Déu. —Ja sé que et va encantar, Jesús».[1]

En aquestes poques paraules s’entreveu el seu goig en contemplar aquesta simpàtica ocurrència. Però potser hi ha alguna cosa més en aquell apunt, i és la manera en què el fundador de l’Opus Dei comprenia la nostra capacitat d’agradar Déu amb detalls petits, gairebé minúsculs. No és fàcil entendre com una acció tan insignificant de les criatures pot arribar així al seu Creador.

Déu ha dit que li «era deliciosa la companyia dels homes» (Pr 8, 31), que li encantem. Si aquesta expressió de sant Josepmaria sembla atrevida, és encara més audaç quan descriu una convicció molt íntima: «Amb la Fe i l’Amor, som capaços d’entusiasmar Déu, que es torna una altra vegada boig —ja va ser boig a la Creu, i és boig cada dia a l’Hòstia—, consentint-nos com un Pare al seu fill primogènit».[2] Aquesta consciència era quelcom habitual en la seva predicació: «Els vaig parlar de Jesús sonat, boig per nosaltres».[3] Alguna vegada havíem arribat a imaginar una reacció divina d’aquest calibre?

La felicitat de Déu

Al final de la seva primera carta pastoral, el prelat de l’Opus Dei demanava a Déu: «Fes, Senyor, que des de la fe en el teu Amor visquem cada dia amb un amor sempre nou, en una alegre esperança».[4] Què pot unir l’alegria —una cosa de la qual tots hem tingut experiència— amb les virtuts que ens apropen a Déu i ens són atorgades per ell? Sant Tomàs d’Aquino afirma que la felicitat «li correspon a Déu en gran manera» (S. Th. I-I, q. 26); ningú no és tan feliç com ell i vol gaudir i compartir aquesta alegria amb nosaltres. Per això, vivim en espera de la felicitat eterna i, alhora, estem ja alegres perquè Déu ens concedeix participar aquí de la seva joia.

Per endinsar-nos en el misteri de la felicitat divina, ens pot servir contemplar una reacció de Jesús que ens narra sant Marc: «Jesús es va asseure davant la sala del tresor i mirava com la gent hi tirava diners. Molts rics hi tiraven molt. Llavors va arribar una viuda pobra que hi tirà dues petites monedes de coure» (Mc 12, 41-42). Aquest insignificant detall va emocionar nostre Senyor.

Les monedes de coure retrunyien en caure al tresor, que era una espècie de trompeta amb la boca cap amunt situada a l’atri del temple. Allà es lliuraven les ofrenes, les almoines i les rendes. El típic soroll del metall robust era ben diferent de la suau dringadissa de les dues monedes sense gairebé valor que havia ofert aquella pobra dona. Les monedes tenien el valor d’una quarta part de l’as, que en aquell moment era la moneda més petita en circulació.

Tanmateix, aquella dona va conquerir el cor de Crist. Ell, en realitat, no necessita les nostres ofrenes, demana quelcom molt més gran: el nostre cor. «No has vist com lluen els ulls de Jesús quan la pobra viuda deixa al temple la seva petita almoina? —Dóna-li tu el que puguis donar-li: el mèrit no està en que sigui molt o poc, sinó en la voluntat amb què ho dónes».[5] Jesús no interpreta els gestos de la manera com ho fem nosaltres. L’ofrena de la vídua és minúscula, però a Jesús li agrada molt més que les altres, perquè és lliure, humil i gratuïta. Significa molt per a ell i no es resisteix a explicar-ho: «Us asseguro que aquesta viuda pobra ha tirat al tresor més que tots els altres. Tots han donat el que els sobrava; ella, en canvi, ha donat el que necessitava, tot el que posseïa, tot el que tenia per a viure» (Mc 12, 43-44). Crist ens desafia a valorar les coses —i sobretot la nostra vida— d’una manera diferent, alternativa i paradoxal.

Estimar amb la mateixa moneda

És inútil intentar mesurar l’amor del Senyor per nosaltres. «Déu arriba gratis. El seu amor no és negociable: no hem fet res per merèixer-lo i no el podrem recompensar mai».[6] Jesucrist vol ser el nostre amic. Així ho va confiar als seus apòstols al Cenacle (cf. Jn 15, 15) «i en ells ens ho ha dit a tots. Déu ens vol no només com a criatures, sinó com a fills a qui, en Crist, ofereix veritable amistat».[7] Tanmateix, quan palpem la nostra fragilitat tendim a pensar que Déu reacciona com nosaltres ho faríem. Quan no ens surten les coses o quan ens sembla que no estem a l’altura del seu amor, l’imaginem defraudat, decebut o entristit. No ens cap al cap que la nostra vida, plena de misèries i entrebancs, pugui agradar o encantar i, menys encara, entusiasmar Déu.

Els Pares de l’Església han intentat prevenir-nos davant d’aquest error tan comú: «Home, per què et consideres tan vil, tu que vals tant als ulls de Déu?».[8] Sant Bonaventura ens ensenya el camí per no equivocar-nos: «Si vols saber com es fan aquestes coses pregunta a la gràcia, no al saber humà; pregunta al desig, no a l’enteniment; pregunta al gemec expressat en l’oració».[9]

Com pot ser que Déu s’entusiasmi d’aquesta manera amb els nostres minúsculs detalls d’afecte o, fins i tot, amb les nostres limitacions? Com és possible que la distància infinita entre l’amor de Déu i la nostra pobra correspondència sigui cancel·lada? Està clar que no tenim prou diners per comprar el seu amor. Ens estima perquè li dona la gana, que és la raó més divina. Per això, no ens obliga a correspondre’l d’una manera precisa. Al mateix temps, s’entusiasma si el paguem amb la seva moneda, amb un amor gratuït de qui es deixa estimar, de qui permet a l’altre estar sonat. Això passa quan comprenem que l’afecte diví no està a la venda i, per això, esperem únicament en la loteria de la seva bondat incondicional. Llavors, l’ànima respon amb el poc que atresora, però amb una gran diferència: ho fa perquè li dona la gana, igual que Déu. I ho gaudeix igual que ell.

Els «detalls casolans de l’heroi»

Entrar en la immensitat de l’amor de Déu, que ens estima amb bogeria, ens pot ajudar a comprendre el valor que tenen per a Déu les coses petites, precisament perquè són nostres. Som conscients que mai no saldarem el deute, però ens entusiasma somiar que contribuïm a sostenir les càrregues familiars. És el seu amor el que transforma les nostres quincalles en joies precioses. Tot serveix per fer feliç Déu: n’hi ha prou, com ens diu l’Evangeli, amb dues monedes que formen la quarta part de l’as, però que considera aptes per a la seva infinita capacitat d’estimar i de ser estimat. Aquestes coses petites alliberen l’ànima, perquè l’ajuden a deixar-se estimar a canvi de res. Viscudes així, no encotillen. Al contrari, no es poden cuidar amb perseverança si són fruit de l’afany de controlar, de cancel·lar el deute. Es tracta, en realitat, de detalls espontanis i senzills de qui se sap mirat amb afecte per un Déu totpoderós i etern però, alhora, un Déu molt casolà.

Molts no tindrem l’altura dels grans sants o dels màrtirs, però sí la sort que a Déu li encantin les nostres ocurrències. Mai no pensarem que fem una cosa que mereixi el seu afecte, i precisament això obre el nostre cor per complet a la seva gràcia. Ell es delecta amb la nostra lluita gratuïta, lliure i alegre. Com que no percebem l’altura, perdem el vertigen i actuem amb una naturalitat i una fe encantadores per a ell: «Molt bé, servent bo i fidel! Has estat fidel en poca cosa; jo t’encomanaré molt més. Entra al goig del teu Senyor» (Mt 25, 23).

Internar-nos, amb aquesta perspectiva, en l’univers de les coses petites ens permet evitar dues caricatures que no són dignes de l’humor i de l’amor amb què Déu ens mira. Aparentment llunyanes, totes dues desviacions tenen una cosa decisiva en comú: posen el focus en nosaltres, en el que fem. D’una banda, després d’anys de lluita podem descobrir que la cura de les coses petites ens proporciona certa seguretat i hi ha el risc de buscar-hi la tranquil·litat de qui es limita a complir. Potser sense adonar-nos-en s’han transformat en petites rigideses que serveixen d’analgèsic per a la nostra inseguretat. Les vivim externament, però no en gaudim. D’altra banda, pot ser també que ens suposin un pes insuportable, una càrrega que aixafa i desdibuixa el rostre amable de Crist perquè fan que la lluita ens sigui aclaparadora.

En cap cas la solució no passa per no fer-los atenció. Més aviat es tracta d’entreveure com es presenta davant de Déu la nostra lluita, no els resultats que nosaltres aconseguim. És qüestió de tornar-hi a posar el focus. Aquesta lluita moltes vegades es pot amagar, pot ser ínfima i sense fruit, però és part del «diàleg etern entre el nen innocent i el pare boig pel seu fill: —Quant m’estimes? Digues-ho! —I el menut sil·labeja: Mi-li-ons i mi-li-ons!».[10]

Sobre això, escriu sant Josepmaria en una carta: «Quines ximpleries t’explico! És cert: però tot allò en què intervenim els pobrets homes —fins a la santedat— és un teixit de petites menudeses que, correctament rectificades, poden formar un tapís esplèndid d’heroisme o de baixesa, de virtuts o de pecats. Les gestes —el nostre Mío Cid— sempre relaten aventures monumentals, però barrejades amb detalls casolans de l’heroi. —Tant de bo facis sempre molt de cas —línia recta! — de les coses petites. I jo també; i jo també [...]».[11]

La gràcia ens fa lleugers

Entusiasmar Déu és possible en Crist. Els nostres petits esforços —les nostres monedetes—, units a Crist, transformats en la seva pròpia ofrena, es converteixen en un «sacrifici pur, immaculat i sant» (Pregària Eucarística I); són un do agradable a Déu Pare, com diu el sacerdot en veu baixa una vegada presentades les ofrenes en la santa Missa. L’expressió llatina és molt significativa: «Ut placeat tibi», perquè et complagui. Produeixen aquest efecte perquè l’Eucaristia «ens endinsa en l’acte oblatiu de Jesús».[12]

Els sants van trobar un trampolí per estar a l’altura; van descobrir que fins i tot els nostres defectes ens ajuden a estimar més el Senyor si, penedits, els posem a les seves mans: «Li repeteixo que l’estimo, i després m’omplo de vergonya, perquè com puc assegurar que l’estimo, si tantes vegades l’he ofès? La reacció llavors no és pensar que menteixo, perquè no és cert. Continuo la meva oració: Senyor, et vull desofendre pel que t’he ofès i pel que t’han ofès totes les ànimes. Ho repararé amb l’únic que et puc oferir: els mèrits infinits del teu Naixement, de la teva Vida, de la teva Passió, de la teva Mort i de la teva Resurrecció gloriosa; els de la teva Mare, els de sant Josep, les virtuts dels Sants, i les debilitats dels meus fills i les meves, que reverberen de llum celestial —com joies— quan odiem amb totes les vores de l’ànima el pecat mortal i el venial deliberat».[13] L’ànima que es deixa estimar s’apropia dels mèrits de Crist i se sent capaç de pujar cims que, per a les seves forces, serien inabastables. Tanta audàcia —empesa per la gràcia de Déu— pot ser fins i tot paradoxal, divertida, ens fa gràcia. I aquest bon humor estimula la nostra millor resposta a aquest amor que se’ns regala.

En aquest sentit, en una entrevista, Benet XVI confiava una intuïció molt personal sobre com és Déu: «Personalment crec que té un gran sentit de l’humor. De vegades et dona una empenteta i et diu: “No hi donis tanta importància!”. En realitat, l’humor és un component de l’alegria de la creació. En moltes qüestions de la nostra vida es nota que Déu també ens vol impulsar a ser una mica més lleugers; a percebre l’alegria; a baixar del nostre pedestal, i a no oblidar el gust pel que és divertit».[14]

Déu vol que entrem en el seu goig (cf. Mt 25, 23), que participem de la seva alegria íntima, del seu goig infinit que res no pot arruïnar. Per a això ens ha creat.[15]

Possiblement, la bona dona de l’evangeli no va perdre massa temps pensant si la seva ofrena era superior o inferior que la de la resta dels que anaven a la sala del tresor. Va tenir la intuïció que a Déu no li importava gaire la quantitat. No van caldre gaires càlculs ni es va posar a fer comparacions. Simplement li va semblar lògic donar-ho tot. No va fer cap drama de la seva pobresa, tot i que la seva condició potser no era agradable. Així ho viuen i ho entenen els sants. Són audaços i enginyosos, divertits i graciosos: «Em sento molt contenta d’anar-me’n aviat al cel. Però quan penso en aquelles paraules del Senyor: “Porto amb mi el meu salari, per pagar a cadascú segons les seves obres”, em dic a mi mateixa que en el meu cas Déu tindrà un gran conflicte: Jo no tinc obres! Així que no em podrà pagar “segons les meves obres”... Doncs bé, em pagarà “segons les seves...”».[16]

* * *

El profeta Sofonies ens explica què pensa i sent Déu pels seus fills: «El Senyor, el teu Déu, el tens a dins. Ell és poderós i et salva. Per tu se sent joiós i alegre; per l’amor que et té, no et vol blasmar; per tu està content i crida de goig» (So 3, 17). El Papa ha explicat que aquestes paraules sempre l’han impactat: «M’omple de vida rellegir aquest text».[17] Són paraules que l’Església aplica també a la Mare de Déu. La Mare de Déu ens pot explicar com arribar a aquesta convicció, ja que ella no va dubtar mai que Gabriel li deia la veritat: «Déu t’ha concedit la seva gràcia» (Lc 1, 30); li encantes al teu Creador.

[1] Sant Josepmaria, Forja, núm. 611.

[2] Sant Josepmaria, Instrucción acerca del espíritu sobrenatural de la Obra, núm. 39.

[3] Sant Josepmaria, Apunts íntims, del 23.XI.1931. Citat a: José Luis Illanes, Camino, edición crítico-histórica, Rialp, Madrid, 2004, p. 986.

[4] F. Ocáriz, Carta Pastoral,14.II.2017, núm. 33.

[5] Sant Josepmaria, Camí, núm. 829.

[6] Francesc, Homilia de la Nit de Nadal, 24.XII.2019.

[7] F. Ocáriz, Carta pastoral, 1.XI.2019, núm. 2.

[8] Sant Pere Crisòleg, Sermó, 148.

[9] Sant Bonaventura, Itinerarium mentis in Deum, cap. 7, núm. 6, a: Opera omnia, V, Ad Claras Aquas (Quaracchi) 1891, p. 313.

[10] Sant Josepmaria, Camí, núm. 897.

[11] Carta de Josepmaria Escrivá a Juan Jiménez Vargas, Burgos 27.III.1938. Citada a: José Luis Illanes, Camino, edición crítico-histórica, p. 922.

[12] Benet XVI, Encíclica Deus caritas est, núm. 13.

[13] Sant Josepmaria, En diálogo con el Señor, “La alegría de servir a Dios”, 25.XII.1973, núm. 4a.

[14] Benet XVI, Dios y el mundo, Círculo de Lectores, Barcelona, 2005, p. 13.

[15] Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 1.

[16] Santa Teresa del Nen Jesús, Carta 226.

[17] Francesc, Ex. ap. Evangelii Gaudium, núm. 4.

Tornar a l'índex

Agradar a Déu

En plena Guerra Civil espanyola, després de diversos mesos amagat en diversos llocs, sant Josepmaria va decidir abandonar la capital del país. Calia arribar a un lloc on la seva vida no corregués perill, i començar de nou la seva missió apostòlica. Amb un grup dels seus fills espirituals, va travessar els Pirineus en un viatge ple de perills i va aconseguir arribar a Andorra. Després de passar per Lourdes, es va dirigir a Pamplona, on el bisbe el va acollir i li va oferir allotjament. Allà, al cap de poc d’arribar, el Nadal del 1937, va fer un curs de recés en solitud. En un moment d’oració, escrivia: «Meditació: molta fredor: al principi, només va brillar el desig pueril que “el meu Pare-Déu es posi content, quan m’hagi de jutjar”. —Després, un fort sotrac: “Jesús, digues-me alguna cosa!”, moltes vegades recitada, ple de pena davant del gel interior. —I una invocació a la meva Mare del cel —“Mare”—, i als Custodis, i als meus fills que estan gaudint de Déu... i, llavors, llàgrimes abundants i clamors... i oració. Propòsits: “ser fidel a l’horari, en la vida ordinària”».[1]

Són unes notes íntimes en les quals explica com se sent la seva ànima, com són els seus afectes, el seu estat d’ànim, i ho fa amb gran intensitat: gel, llàgrimes, desitjos... Cerca empara en els seus Amors: el Pare, Jesús, Maria. I sorprenentment, enmig de la gran tribulació externa que es vivia en aquell moment, treu un propòsit que podria semblar nimi: cuidar l’horari en la vida ordinària. Sens dubte, aquesta és una de les grandeses de sant Josepmaria: conjugar una relació afectiva amb Déu, íntima i apassionada, amb la fidelitat en la lluita diària en coses ordinàries, en aparença, insignificants.

Un risc per als qui volen agradar a Déu

Agradar a algú és el contrari d’entristir-lo, decebre’l. Com que volem estimar Déu i agradar-li, és lògic que tinguem por de defraudar-lo. Tanmateix, de vegades, la por pot portar a la nostra ment i al nostre cor just el que volem evitar. D’altra banda, la por és un sentiment negatiu, que no pot ser fonament d’una vida plena. Potser per això «en les Sagrades Escriptures trobem 365 vegades l’expressió “no tinguis por”, en totes les seves variacions. Com si volgués dir que cada dia de l’any el Senyor ens vol lliures del temor».[2]

Hi ha una forma de temor contra la qual el Pare ens posava en guàrdia a l’inici de la seva primera Carta. Ens animava a «exposar l’ideal de la vida cristiana sense confondre’l amb el perfeccionisme, ensenyant a conviure amb la debilitat pròpia i la dels altres; assumir, amb totes les seves conseqüències, una actitud quotidiana d’abandonament esperançat, basada en la filiació divina».[3] Una persona santa tem ofendre Déu. Tem igualment no correspondre al seu Amor. El perfeccionista, en canvi, tem no estar fent les coses prou bé i, per això, tem que Déu estigui enfadat. No és el mateix santedat que perfeccionisme, tot i que de vegades els podem confondre.

Quantes vegades ens omplim d’enuig en contemplar que ens hem deixat portar, una vegada més, per les nostres passions, que hem tornat a pecar, que som dèbils per complir els propòsits més senzills. Ens enfadem, i arribem a pensar que Déu està decebut: perdem l’esperança que ens pugui continuar estimant, que realment puguem viure una vida cristiana. Ens envaeix la tristesa. En aquestes ocasions, convé recordar que aquesta és aliada de l’enemic: no ens apropa a Déu, sinó que ens n’allunya. Confonem el nostre enuig i la nostra rebequeria amb una suposada decepció de Déu. Però l’origen de tot això no és l’Amor que li tenim, sinó el nostre jo ferit, la nostra fragilitat no acceptada.

En llegir de llavis de Crist a l’Evangeli: «Sigueu perfectes», volem seguir aquest consell, fer-lo vida nostra, però correm el risc d’entendre’l com: «Feu-ho tot perfectament». Podem arribar a pensar que, si no ho fem tot amb perfecció, no agradem a Déu, no som autèntics deixebles. Amb tot, Jesús aclareix de seguida el sentit de les seves paraules: «Sigueu perfectes com ho és el vostre Pare celestial» (Mt 5, 48). Es tracta de la perfecció que Déu ens obre en fer-nos partícips de la seva naturalesa divina. Es tracta de la perfecció de l’Amor etern, de l’Amor més gran, de l’«Amor que mou el sol i les estrelles»,[4] el mateix Amor que ens ha creat lliures i ens ha salvat «quan encara érem pecadors» (Rm 5, 8). Per a nosaltres, aquesta perfecció consisteix a viure com a fills de Déu, conscients del valor que tenim als seus ulls, sense perdre mai l’esperança ni l’alegria que neix de sentir-nos fills de tan bon Pare.

Davant del perill del perfeccionisme podem considerar que agradar a Déu no és a les nostres mans, però sí a les seves. «L’amor consisteix en això: no som nosaltres qui ens hem avançat a estimar Déu; ell ens ha estimat primer» (1 Jn 4, 10). Per això, hem de renunciar a assenyalar a Déu com ha de reaccionar davant de la nostra vida. Som criatures, i per això hem d’aprendre a respectar la seva llibertat, sense imposar-li per què o per què no se suposa que ens ha d’estimar. De fet, ens ha demostrat el seu Amor i, per això, el primer que espera de nosaltres és que el deixem estimar-nos, a la seva manera.

Déu ens estima lliurement

Per què ens costa tant comprendre la lògica de Déu? No tenim prou mostres de fins on està disposat a arribar Déu Pare per aconseguir fer-nos feliços? No és veritat que Jesús es va cenyir la tovallola davant dels apòstols i els va netejar els peus?

En paraules de sant Pau, Déu no ha perdonat el seu propi Fill per fer-nos possible la felicitat per sempre (cf. Rm 8, 32). Ens ha volgut estimar amb l’Amor més gran, fins a l’extrem. Tanmateix, de vegades, nosaltres continuem pensant que Déu ens estimarà en la mesura que «estiguem a l’altura», o siguem capaços de «donar la talla». No deixa de ser paradoxal. Necessita un nen petit fer-se «mereixedor» de l’amor dels seus pares? Potser a qui estem buscant amb tanta preocupació per «merèixer» és a nosaltres mateixos. Ens pot la inseguretat, la necessitat de buscar punts de referència estables, fixos, i pretenem trobar-los en les nostres obres, en les nostres idees, en la nostra percepció de la realitat.

En canvi, en tenim prou amb mirar Déu, Parenostre, i descansar en el seu Amor. En el Baptisme de Jesús i en la seva Transfiguració, la veu de Déu Pare refereix que es complau en el seu Fill. Nosaltres també hem estat batejats i, per la seva Passió, participem de la seva vida íntima, dels seus mèrits, de la seva gràcia. Això fa que Déu Pare ens pugui mirar complagut, encantat. L’Eucaristia ens transmet, entre altres coses, un missatge molt clar sobre què sent Déu per nosaltres: té moltes ganes d’estar al costat de cadascun de nosaltres, il·lusió per esperar-nos el temps que calgui, desitjos d’intimitat i amor correspost.

La lluita d’una ànima enamorada

Descobrir l’Amor que Déu ens té és el motiu més gran que podem trobar per estimar. De la mateixa manera, «la primera motivació per evangelitzar és l’amor de Jesús que hem rebut, aquesta experiència de ser salvats per Ell que ens mou a estimar-lo sempre més».[5] No són idees abstractes. El veiem en exemples tan humans com l’endimoniat de Gerasa, que, després de ser alliberat per Jesús i veure com els seus connacionals rebutjaven el Mestre, «li suplicava quedar-se amb ell» (Mc 5, 18). Ho veiem també en Bartimeu, el qual, després de ser curat de la seva ceguesa, «el seguia camí enllà» (Mc 10, 52). Ho veiem finalment en Pere, el qual només després d’haver descobert la fondària de l’Amor de Jesús, que el perdona i confia en ell després de la seva traïció, pot seguir la seva crida: «Segueix-me» (Jn 21, 19). El descobriment de l’Amor de Déu és el motor més potent per a la nostra vida cristiana. D’aquí neix la nostra lluita.

Sant Josepmaria ens animava a considerar-ho des de la perspectiva de la nostra filiació divina: «Els fills... Com miren de comportar-se dignament quan són davant els seus pares! I els fills de Reis, davant el seu pare el Rei, com miren de guardar la dignitat de la reialesa! I tu... ¿que no saps que estàs sempre davant el Gran Rei, el teu Pare-Déu?».[6] La presència de Déu no omple de temor els seus fills. Ni tan sols quan cauen. Senzillament, perquè Ell mateix ens ha volgut dir de la manera més clara possible que, també quan caiem, ens està esperant. Com el pare de la paràbola, està desitjós de venir a la nostra trobada quan el deixem, i llançar-se al nostre coll i omplir-nos de petons (cf. Lc 15, 20).

Davant del possible temor de contristar Déu, ens podem preguntar: aquest temor m’uneix a Déu, em fa pensar més en Ell?, o em centra en mi: en les meves expectatives, en la meva lluita, en els meus assoliments? Em porta a demanar perdó a Déu en la Confessió, i a omplir-me de goig en saber que em perdona?, o em condueix a la desesperança? Em serveix per recomençar amb alegria?, o em tanca en la meva tristesa, en els meus sentiments d’impotència, en la frustració que neix d’una lluita basada en les meves forces... i en els resultats que aconsegueixo?

El somriure de Maria

Un esdeveniment de la vida de Sant Josepmaria ens pot servir per comprendre-ho millor. Es tracta d’una de les anotacions sobre la seva vida interior que escrivia per fer més senzilla la tasca del seu director espiritual. Encara que sigui una mica llarga, val la pena citar-la completament:

«Aquest matí —com sempre que ho demano humilment, sigui una hora o una altra la d’anar a dormir—, des d’un son profund, igual que si em cridessin, m’he despertat seguríssim que havia arribat el moment d’aixecar-me. Efectivament, eren tres quarts de sis. Ahir a la nit, com de costum també, vaig demanar al Senyor que em donés forces per vèncer la mandra, en despertar, perquè —ho confesso, per a vergonya meva— em costa enormement una cosa tan petita i són bastants els dies, en què, malgrat aquesta crida sobrenatural, em quedo una estona més al llit. Avui he resat, en veure l’hora, he lluitat... i m’he quedat estirat. Per fi, a un quart de set del meu despertador (que està trencat des de fa temps) m’he aixecat i, ple d’humiliació, m’he prostrat a terra, reconeixent la meva falta —serviam!—, m’he vestit i he començat la meva meditació. Doncs bé: entre dos i tres quarts de set, he vist, durant força estona, com el rostre de la meva Verge dels Petons s’omplia d’alegria, de goig. M’hi he fixat bé: vaig creure que somreia, perquè em feia aquest efecte, però els llavis no es movien. Molt tranquil, li he llançat a la meva Mare moltes floretes».[7]

S’havia proposat una cosa que potser també suposa una lluita per a nosaltres de vegades: aixecar-se puntual. I no ho havia aconseguit. Era una cosa que l’humiliava. Tanmateix, no confon la seva rebequeria i la seva humiliació amb la magnanimitat del cor de Déu. I va veure la marededéu que li somreia, després d’aquest fracàs. No és veritat que tendim a pensar que Déu està content amb nosaltres quan —i, de vegades, només quan— fem bé les coses? Per què confonem la nostra satisfacció personal amb el somriure de Déu, amb la seva tendresa i el seu afecte? No es commou igualment quan ens aixequem una altra vegada després d’una nova caiguda?

Moltes vegades li haurem dit a la Mare de Déu que parli bé de nosaltres al Senyor —ut loquaris pro nobis bona. Alguna vegada, fins i tot ens haurem imaginat aquestes converses entre ella i el seu Fill. En la nostra oració, bé ens podem introduir en aquesta intimitat i intentar contemplar l’amor de Maria i de Jesús per cadascun de nosaltres.

«Buscar el somriure de Maria no és sentimentalisme devot o desfasat, sinó més aviat l’expressió justa de la relació viva i profundament humana que ens uneix amb la que Crist ens ha donat com a Mare. Voler contemplar el somriure de la Mare de Déu no és deixar-se portar per una imaginació descontrolada».[8] Benet XVI ho va recordar a Lourdes, parlant de la petita Bernadette. En la seva primera aparició, abans de presentar-se com la Immaculada, la Mare de Déu només li va somriure. «Maria li va donar a conèixer primer el seu somriure, com si fos la porta d’entrada més adequada per a la revelació del seu misteri».[9]

Nosaltres volem veure i viure també en aquest somriure. Els nostres errors —per molt grans que puguin arribar a ser— no són capaços d’esborrar-lo. Si ens aixequem de nou, podem buscar amb la mirada els seus ulls i ens tornarem a encomanar de la seva alegria.

[1] Camino. Edición crítico-histórica, nota al núm. 746.

[2] Papa Francesc, missatge del Sant Pare Francesc per a La XXXIII Jornada Mundial de la Joventut, 25.III.2018.

[3] F. Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017, núm. 8.

[4] Dante A., Divina Comèdia, Paradís, Cant 33.

[5] Francesc, Ex. Ap. Evangelii Gaudium, 24.XI.2013, núm. 264.

[6] Sant Josepmaria, Camí, núm. 265.

[7] Sant Josepmaria, Apunts íntims, núm. 701. A: A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. I, nt. 139, p. 469.

[8] Benet XVI, Homilia, 15.IX.2008.

[9] Ídem

Tornar a l'índex

Germans que miren el pare

Aquells últims dies Jesús havia passat molt de temps entre els qui, a ulls de la societat, semblava que estaven més lluny de Déu. L’evangelista sant Lluc ens explica que tots «els publicans i els altres pecadors » (Lc 15, 1) s’apropaven a escoltar-ne els ensenyaments. Aquest moviment de gent va fer que els qui presumien de custodiar la llei mosaica comencessin a murmurar entre si. El mestre, llavors, decideix narrar tres paràboles destinades a purificar la imatge de Déu que ells tenien, distorsionada moltes vegades per una mentalitat legalista que perd de vista l’amor diví. El tercer d’aquests relats és el famós sobre un pare i els seus dos fills (cf. Lc 15, 11-32): el més petit, que demana l’herència per malgastar-la lluny de casa seva, i el més gran, que es queda a la llar, però sense sintonitzar veritablement amb el cor del seu pare.

L’oblit d’ambdós fills

En llegir la paràbola, podem suposar que els dos germans feia molt de temps que estaven distrets, allunyats de la gratuïtat amb què el seu pare els estimava. El petit somiava amb llocs on suposava que seria més feliç. A aquest la dispersió li va arribar pel cap —potser menys moblat— i per la imaginació —potser més viva—, fins que es va convèncer que podia comprar l’amor: «Pare, dona’m la part de l’herència que em toca» (Lc 15, 12). El més gran, per la seva part, havia adormit el seu cor perquè aparentment complia bé les seves responsabilitats; estava satisfet, no donava disgustos al seu pare. Tanmateix, per alguna escletxa el fred s’havia colat a la seva ànima. Potser s’havia anat enredant en plans que, tot i que semblaven molt propers, no incloïen qui tant l’estimava. Al final, cap dels dos no concebia —encara que fos de manera inconscient— que era possible assolir una autèntica felicitat estant en família. Mentre el petit la buscava lluny, el més gran l’enyorava en una festa amb els amics. Cap dels dos no imaginava que podia assolir una vida plena al costat del seu pare.

Tot i que, com assenyala sant Joan Pau II, tots tenim dins nostre, alhora, quelcom dels dos germans,[1] potser no és casualitat que Jesús n’hagi volgut fer explícita l’edat. És possible que el Senyor triés el més gran per il·lustrar actituds més freqüents entre persones que fa molt de temps que busquen i tracten Déu. Aquest germà, certament, havia aconseguit complir amb perfecció les seves tasques. El seu pare no li podria retreure gairebé res, així que estava tranquil, no devia res a ningú. Tanmateix, no era del tot feliç. El jove, per la seva part, idealista i apassionat, pot representar actituds més comunes en etapes inicials de la vida. Potser era més vulnerable a l’atractiu d’una llibertat que es dirigeix cap a béns que finalment no sadollen. Fugir, escapar i divertir-se pot ser desitjable, però no es pot rebutjar indefinidament la identitat d’un mateix: tard o d’hora apareixen carències que només Déu és capaç de satisfer. Ell tampoc era feliç.

Els dos germans vivien enmig de la seva realitat de manera incòmoda. En aquesta atmosfera era difícil que creixés l’amor, que hi fes arrels la tendresa, que ambdós arribessin a veure com n’estava d’orgullós el seu pare per la vida que tenien i que comptava molt amb ells. Els seus somnis estaven desenfocats. Potser no els encegava l’egoisme, però és possible que haguessin cedit a una temptació subtil: preocupar-se només pel que tenien entre mans i oblidar-se de deixar-se estimar per qui els ho havia donat tot. Potser, sense adonar-se’n, havien posat un dic a aquest amor. Mentre el jove imaginava tot el que podria fer lluny de la seva llar, el més gran comptabilitzava el que ja havia atresorat. Tots dos pensaven que tenien un botí, però en realitat l’estaven guardant en sacs estripats. El més gran aguantava en espera del premi que, segons ell, mereixia, mentre que el petit no va voler esperar i va reclamar l’herència. Al final els dos germans demanaven el mateix: la seva recompensa.

L’alegria paterna de tenir-los a prop

Els dos germans, atrapats en les seves seguretats, eren incapaços d’entreveure si més no el que passava a molt poca distància, al cor del seu pare. Potser els dos germans, cadascun a la seva manera, havien convertit el tracte diari amb ell en una cosa més per fer. Potser a nosaltres ens pot passar quelcom semblant. Tenim tantes activitats cada dia, la majoria bones, que podem esgotar la nostra energia en això. Fins i tot els moments en què volem dialogar amb Déu es poden convertir simplement en una tasca més. Al petit possiblement li costava molt aquesta rutina, necessitava alguna cosa més intensa i sensible. El més gran, en canvi, ho havia incorporat regularment a la seva vida, però no en gaudia, així que la crisi estava per caure i és desencadenada per la tornada del petit. Aquest és el moment en què tothom mostra les seves cartes.

Llavors, mentre el petit no s’atreveix a demanar res més que tornar com a jornaler, encara que fos l’últim, ens assabentem que el més gran no se sentia ben pagat. Però el pare té una jugada mestra: mentre que premia el petit amb una festa com mai abans no s’havia celebrat, recorda al més gran que a ell, en realitat, li pertany tot. El pare intenta reconciliar els seus fills. No li dol el pecat d’un o de l’altre per si mateix, sinó el que ells pateixen: «No ploreu per mi; ploreu més aviat (...) pels vostres fills» (Lc 23, 28). El pare els posa cara a cara perquè aprenguin a estimar-se amb l’amor amb què ell els estima.

Trencar la nostra bombolla i mirar com es commou el Senyor és tornar a la casa paterna; reconèixer que, més que una tasca, la relació amb el nostre Pare Déu és un do. Cap dels dos no havia estat capaç d’apreciar aquest malbaratament de tendresa fins que ambdós comproven el fred que gela i la solitud que desconcerta. N’hi va haver prou amb un petit gest perquè comprenguessin com n’eren d’estimats: «Corregué a tirar-se-li al coll i el besà» (Lc 15, 20); «fill, tu sempre ets amb mi, i tot el que és meu és teu» (Lc 15, 31). El seu pare se’n sent orgullós, encara que no li hagin donat motius per fer-ho. En les paraules de cadascun que ens porta la paràbola veiem només el que ells fan, senten o pensen. En les paraules del pare, en canvi, es plasma l’alegria de tenir-los a prop.

Sant Josepmaria era molt conscient d’aquest tipus de situacions, tan comunes però de vegades ocultes; podem anhelar el vertigen del fill petit o estar una mica adormits com el fill gran. Tanmateix, el fundador de l’Opus Dei veia en aquest tracte diari amb el pare l’afecte més tendre: «Pla de vida: monotonia? Les moixaines de la mare, monòtones? No es diuen sempre el mateix els que s’estimen? —El que estima està en el detall».[2] A través d’aquestes trobades ens concentrem en el goig de Déu per tenir-nos a prop.

Una aliança anhelada

«No és emancipant-nos de la casa del Pare com som lliures, sinó abraçant la nostra condició de fills»[3] i, per tant, de germans. És possible que el petit sortís a buscar el seu germà. Potser el més gran va cedir, va entrar i va acabar abraçant el petit a qui segurament no havia deixat d’estimar. La felicitat no seria completa si la reconciliació amb el seu pare no impliqués també el perdó pels greuges, reals o imaginaris, entre germans. El Papa Francesc ens ha confiat un dels seus grans anhels: «Últimament porto al cor un pensament. Sento que això és el que el Senyor vol que jo digui: que es faci una aliança entre joves i adults».[4] Al petit li costava comprendre el valor de la perseverança del seu germà: anys i anys complint la seva obligació. Al més gran se li feia incomprensible la insensatesa del petit. Els passava exactament el contrari que al seu pare, que no entenia la vida sense els seus fills. Tots dos li feien falta, cadascun amb la seva forma de ser i d’estimar.

Si haguessin arribat a mirar-se entre ells amb els ulls paterns, s’haurien sentit contemplats d’una altra manera, perquè en aquesta mirada no hi tenen cabuda els judicis ni els retrets. Amb el temps, potser les garrofes dels porcs arribarien a ser motiu de bromes familiars. Potser el pare organitzaria poc després un banquet sorpresa per al fill gran i els seus amics, sense cap altre motiu que demostrar-li el seu afecte, i fins i tot el petit l’ajudaria a preparar-lo. Cap dels dos no aconsegueix ser feliç fins que es troba amb el seu pare i comprèn el seu germà. Aprenen a deixar-se estimar estimant-se l’un a l’altre com són.

Mentre el jove s’havia centrat a rebre amor, el més gran s’havia centrat a complir la seva part de la feina. Cap de les dues actituds no és valuosa per si sola. Complir sense amor cansa i desgasta fins que, al final, es trenca la corda. D’altra banda, voler ser estimat sense correspondre és impossible, també així s’acaba trencant la corda. Per això, el seu pare els ensenya a viure junts i a integrar fidelitat i amor. Poden aprendre’n tant, l’un de l’altre! A través del tracte amb el seu pare intueixen com es poden fer les coses per amor, lliurement, perquè els dona la gana. Ningú com Crist, veritable germà gran de tots, ha aconseguit unir ambdós aspectes amb tanta fidelitat i felicitat. «En la història de la humanitat no hi ha hagut cap acte tan profundament lliure com l’entrega del Senyor a la Creu».[5]

Els dos germans es necessiten. Separats naufraguen en l’amargor i el seu pare pateix. Junts el fan molt feliç. El jove té tota la força i l’ímpetu dels seus desitjos de rebre afecte; estrena l’amor. «Recordo —deia sant Josepmaria— que em vaig endur una alegria en saber que dels joves, en portuguès, se’n diu os novos. I ho són».[6] El més gran, per la seva part, ha lluitat moltes batalles i, tot i que al principi no se n’alegra, el seu cor no rebutjarà la petició del seu pare. El petit, en el fons, potser agraeix que el seu germà gran li hagi cobert les espatlles i no hagi deixat mai sola la seva llar. Concentrar-se en l’amor és la solució per a tots dos: mirar el seu pare, rebre’n l’Esperit i estimar qui ell estima amb la seva mateixa llibertat, perquè els dona la gana. «L’amor dels nostres germans i germanes ens dona la seguretat que necessitem per continuar lluitant per estimar més el nostre pare Déu».[7]

La força per sobrepassar la mesquinesa del nostre cor la podem obtenir del banquet en què aprenem de veritat a ser fills: «Potser, a vegades, ens hem demanat com podem correspondre a tant d’amor de Déu; potser hem desitjat de veure exposat ben clar un programa de vida cristiana. La solució és fàcil, i és a l’abast de tots els fidels: participar amorosament en la Santa Missa, aprendre en la Missa de tractar Déu, perquè en aquest Sacrifici s’enclou tot allò que el Senyor vol de nosaltres».[8] En Crist, Fill únic del Pare, ambdós són capaços de portar-se com a fills i, per tant, com a germans. Participant junts en el banquet del vedell gras, es calcen les sandàlies noves per recórrer el món sencer, es vesteixen amb la túnica neta que fa olor a casa i es posen l’anell de la fidelitat del seu pare. Llavors comença la festa en la qual no deixaran de cantar mai lloances a un pare que els cuida i els comprèn.

* * *

Potser alguna vegada ens ha cridat l’atenció que no hi apareix la mare d’aquesta família. No en sabem el motiu, però potser podem imaginar que la Verge Maria, mare de Déu i mare nostra, sempre ens ajuda a tenir la mirada posada en l’amor del Pare. Per tornar a casa, per concentrar-nos en el que és essencial, no hi ha res millor que deixar-nos portar a la falda d’una mare que ens xiuxiueja a l’oïda: «Mira com t’estima Déu».

[1] Cf. sant Joan Pau II, ex. ap. Reconciliatio et Paenitentia, núm. 5-6.

[2] Sant Josepmaria, guió d’una prèdica, 22.VIII.1938. Citat a Camino. Edición crítico histórica, Rialp, Madrid, 2004, p. 288.

[3] Mons. Fernando Ocáriz, Carta pastoral, 9.I.2018, núm. 4.

[4] Francesc, pròleg del llibre La saggezza del tempo, Marsilio Editori, Venècia, 2018.

[5] Mons. Fernando Ocáriz, Carta pastoral, 9.I.2018, núm. 3.

[6] Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 31.

[7] Mons. Fernando Ocáriz, Carta pastoral, 1.XI.2019, núm. 17.

[8] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 88.

Tornar a l'índex

L´autenticitat de l´amor

Jesús ha estat convidat de nou a menjar. El seu amfitrió havia insistit molt que hi anés, ja que l’il·lusionava rebre’l amb un banquet especial. Però quelcom inesperat està a punt de truncar la celebració: una dona que no havia estat convidada apareix a la sala. Al fariseu amo de la casa, que es diu Simó, li canvia el rostre. El moment és incòmode. Jesús, en canvi, sembla com si l’hagués estat esperant, perquè els seus ulls s’han il·luminat quan l’ha vista. Certament, coneix la seva ànima millor que ella mateixa i, per això, coneix el dolor que omple el seu cor; sap que per estimar i intentar ser estimada ha recorregut camins equivocats. Sap que ella ha creuat barrancs i precipicis.

Els detalls de delicadesa de la dona —com li ungeix els peus amb perfum, amb llàgrimes i amb petons— emocionen Jesús. Per això, tot seguit, intenta explicar-li-ho amb un exemple a Simó, que havia vist l’escena de lluny, amb certes objeccions: «Dos homes devien diners a un prestador: l’un li devia cinc-cents denaris, i l’altre, cinquanta. Com que no tenien res per pagar, els va perdonar el deute a tots dos. Quin d’ells et sembla que l’estimarà més?» (Lc 7, 41-42). Aquella dona ha après a estimar deixant-se perdonar. Aquí és on resideix la seva veritable grandesa i, per això, Jesús decideix lloar-la públicament (cf. Lc 7, 44-46).

No havia estat mai tan fàcil

Aquesta dona sent, potser per primera vegada, el goig de ser respectada. La mirada de Jesús és diferent de la de la resta de persones. S’adona que davant seu no necessita estar a la defensiva. No ha vist mai uns ulls que s’endinsin tant en el seu cor i no ha estat mai tan fàcil aconseguir que l’estimin. Es compleix en ella la benaventurança que Jesús ha promès als qui es deixen netejar el cor (cf. Mt 5, 8); ho està aprenent ràpidament del mestre i ja en nota els efectes: «Totes les criatures es tornen límpides quan se les mira a través de la Faç del més bell i més blanc dels lliris».[1] Ella, d’alguna manera, aconsegueix experimentar aquesta llibertat amb què Jesús l’estima, aconsegueix experimentar aquest afecte que no ha necessitat ser forçat ni atrapat amb trucs.

Durant anys, aquesta dona havia malgastat els talents que Déu li havia regalat. Tanmateix, ara s’adona que és davant d’un nou inici. Ara pot ser la dona sensible que en el fons sempre ha estat, forta i vulnerable alhora, serena i apassionada. Ara pot ser ella mateixa. Perquè un dels grans drames de la impuresa és estar convençuts que no aconseguirem ser estimats per qui veritablement som i, en conseqüència, vendre una aparença per ser estimats. Però aquesta és una tasca impossible senzillament perquè l’amor no té preu. O és lliure o no ho és. Per això, quan s’entra en aquest xantatge, abans o després aquesta aparença s’esfuma i ens deixa el regust d’haver estat enganyats.

Sorprendre’s davant de cada cor

Perquè l’amor creixi, perquè arreli, cal fer-li espai, de vegades amb esforç, perquè la santa puresa «és una rosa que només floreix entre espines».[2] Potser per això de vegades ens fa por arriscar-nos a l’amor i intentem assegurar-lo. De fet, el cor que es torna impur renuncia a conrear l’amor en l’espai en el qual ens podem trobar. No es vol arriscar a patir i prefereix de manera tirànica i irrespectuosa crear zones de confort pròpies. De vegades aquella motivació té un component de compensació, quelcom de rebequeria, potser un enuig amagat. En ocasions pot semblar que el que aconseguim és amor, quan en realitat estem utilitzant l’altra persona, tot i que sigui de manera virtual: l’obligo que m’“estimi”, el forço que em faci sentir “valuós” o “valuosa”. Davant la promesa de l’amor incondicional que Déu ens ofereix, el pecat és una farsa que ens empeny cap a la solitud.

Davant d’això, la solució no és tancar-se, desanimar-se o pensar que aquest tipus d’amor és impossible. Més aviat es tracta de buscar l’amor que Déu ha sembrat allà on som, especialment en les persones i en les nostres relacions. En aquest sentit, sant Josepmaria ens animava a estimar els altres posant «generosament el nostre cor a terra, de manera que els altres trepitgin tou, i els sigui més amable la lluita».[3] Aquest pot ser un dels fruits —entre tants d’altres— de la santa puresa: fer més amable la vida dels altres. No es tracta només d’evitar el pecat personal, sinó d’assolir una manera de mirar i de relacionar-nos que ajudi a fer que tots ens sentim estimats a imatge de l’amor de Déu. L’ànima neta té cura de la vulnerabilitat d’un mateix i dels altres, es mostra amb elegància, busca ser estimada lliurement. És veritat que el nostre cor, posat a terra, corre el risc de ser menyspreat, però aquesta és l’única manera divina d’estimar i de rebre amor. La dona i l’home de cor net saben mirar els altres sense tolerar que es trafiqui amb la imatge de Déu que hi ha en ells.

Per tot això podem dir que Jesús ha revolucionat la llibertat i l’amor. Ens convida a custodiar la intimitat dels fills i les filles de Déu fins i tot amb la nostra mirada i amb els nostres pensaments. Vol que participem de la sorpresa que ell mateix experimenta davant de la dignitat de cada cor. La intimitat és terra sagrada on el cristià es descalça.

Sobre la nostra fragilitat

La millor defensa d'aquesta terra sagrada, preciosa als ulls de Déu, és estar enamorats. Enamorats amb un amor que es nodreix també del perdó, com en el cas d'aquesta dona que s'acosta a els peus de Jesús. El desig de viure un amor net moltes vegades requerirà tornar a començar. I en això també es mostra que la santa puresa és un do. «Déu, per entregar-se a nosaltres, sovint tria camins impensables, potser els dels nostres límits, els de les nostres llàgrimes, els de les nostres derrotes».[4]. En posar la nostra fragilitat davant Déu en la confessió, ens deixem estimar com en cap altre lloc. Qui es deixa perdonar obre la porta a l'amor més lliure i és capaç de respondre —ja ho ha començat a fer— amb un amor a la mida del que rep.

A més, cal tenir en compte una altra possible dificultat: que, algunes vegades, fins i tot sense pensar-ho, rebre una cosa de franc ens pot avergonyir. No estem acostumats al fet que una cosa tan gran sigui un regal. Moltes vegades preferim saber que ho hem aconseguit amb el nostre esforç, perquè això ens fa autònoms, ens permet experimentar cert poder; no volem dependre d’un altre en quelcom tan decisiu. En canvi, qui ha après a deixar-se estimar està convençut que «no pot donar únicament i sempre, també ha de rebre. Qui vol donar amor, al seu torn l’ha de rebre com a do».[5] El més gran que podem arribar a ser sempre és fruit d’un do previ: «Déu ens ha estimat primer» (1 Jn 4, 19).

Aquesta convicció, construïda també sobre la base de la nostra fragilitat, és necessària per desenvolupar qualsevol missió apostòlica. L’evangelització es fa gratuïtament. Si el nostre cor no és net, no podrem entendre aquesta donació en la qual moltes vegades els fruits no arriben quan nosaltres els planifiquem, sinó quan Déu disposa. L’afecte veritable i pur, nucli de qualsevol missió evangelitzadora, no imposa les seves raons, no exigeix resposta, no passa factura pel que ofereix; no distingeix entre persones, no descarta els hostils, no es cansa dels lents. Tampoc no fa xantatge ni retreu. En una paraula, l’afecte veritable és fidel.

L'Eucaristia és potser el lloc on més intensament es descobreix aquest amor veritable. Allà Jesús no s’imposa. Ningú no és tan pacient. Ningú no desitja amb tanta força que l’estimem, però, alhora, ningú no ho diu tan baixet, com en un murmuri amb prou feines perceptible. Sap que la nostra llibertat és un gran regal seu, així que no la vol comprometre per res del món. Ningú no valora tant la nostra fragilitat —i la dignitat que conté— com Jesús. Per això, en la nostra il·lusió per créixer en aquesta virtut és gratíssim a Déu que oferim cadascuna de les nostres passes, també les ensopegades i les derrotes. El dolor de Déu només pot ser causat pel nostre sofriment i per la solitud en la qual ens aïlla. Bé podem imitar sant Josepmaria en els seus desitjos d’oferir a la Mare de Déu el millor que tenia: «Jo, a la Mare de Déu i Mare meva, la corono amb les meves misèries purificades, perquè no tinc pedres precioses ni virtuts. —Anima’t-hi!».[6]

[1] Santa Teresa del Nen Jesús, Carta 105 a Celina.

[2] Sant Rector d'Ars, Sermón sobre la penitencia.

[3] Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 228.

[4] Francesc, Audiència, 29.I.2020.

[5] Benet XVI, encíclica Deus caritas est, núm. 7.

[6] Sant Josepmaria, Forja, núm. 285.

Tornar a l'índex

Un apòstol que frueix sempre

Un pare desesperat s’apropa a Jesús perquè el seu fill està endimoniat. És fàcil comprendre la seva frustració: «He dit als teus deixebles que l’hi traguessin, però no han pogut» (Mc 9, 18). És possible que els apòstols, enmig d’aquesta conversa, se sentissin confosos i una mica avergonyits en contemplar la seva ineficàcia. En ocasions anteriors havien pogut expulsar dimonis, però aquell dia la seva experiència no va ser suficient. D’una manera similar, quantes vegades a la nostra vida d’apòstols aparentment no arriben els fruits que desitgem? Quantes vegades Jesús ens ha de repetir el seu retret ferm —«generació descreguda!» (Mc 9, 19)—, però, alhora, ple d’afecte i il·lusió?

Jesús, tanmateix, no es queda en aquella observació, sinó que ràpidament hi afegeix: «Us ho asseguro: només que tinguéssiu fe com un gra de mostassa... Res no us seria impossible» (Mt 17, 20). Per aconseguir aquesta confiança, aquesta fe diminuta, però suficient, és necessària una vida centrada en la força de Crist. I per a això només tenim un camí: «Esperits d’aquesta mena només es poden treure amb la pregària» (Mc 9, 29). En aquestes poques frases s’amaga la manera en què Déu vol que col·laborem amb el seu afany de salvar tots els homes. Jesús no busca donar simplement una recepta per a la nostra eficàcia, sinó mostrar-nos una manera diferent d’enfocar la tasca; Jesús ens parla de fe i d’oració. Des d’aquell moment, des que van comprendre aquella lògica, els apòstols se senten capaços d’afrontar qualsevol repte. Saben que la missió no depèn només d’ells. Són conscients que seran portadors d’aquest amor de Déu que anhela la felicitat de cadascun dels seus fills.

El sentit d’aquest primer lloc

Els que hagin tingut la sort de participar en la canonització de sant Josepmaria, possiblement no hauran oblidat un detall entranyable que va tenir sant Joan Pau II durant l’homilia. Van poder escoltar, en aquell moment tan important, un punt de Camí que haurien meditat moltes vegades. Amb la seva veu greu va recordar: «Primer, oració; després, expiació; en tercer lloc, molt «en tercer lloc», acció».[1] En un món com el nostre, marcat per l’excés d’activitat, és un ordre que ens sorprèn. I, tanmateix, té tot el sentit del món. Perquè l’oració i la mortificació —oració dels sentits— en realitat ens obren a l’acció de Déu, ens llancen a la missió de Crist. En la lògica d’aquest ordre proposat per sant Josepmaria batega la força de l’Esperit Sant, ja que només ell sap demanar com ens convé (cf. Rm 8, 26).

Si resem, ens desprenem del que fem nosaltres, de les nostres seguretats. Si resem, ens fiem de Crist, busquem fer la seva obra; manifestem el nostre desig de treballar per ell, amb ell i en ell. No ens importen el cansament ni les dificultats, ni l’èxit aparent o la seva absència. Si, al contrari, prioritzem l’acció, correm el risc de pensar que som nosaltres els que transformem els nostres amics. Llavors, la nostra inseguretat busca la seguretat en els resultats. Volem tenir la certesa que ho estemfent bé. Però aquesta mirada és generalment superficial, de curt abast; a aquesta mirada possiblement li falta el gra de mostassa de què va parlar Jesús als seus deixebles.

La temptació de posar-nos a nosaltres en primer lloc també es pot fer present, de manera més subtil, fins i tot en la nostra oració. Això passa quan pensem que és necessari convèncer Déu, merèixer els fruits o estar a l’altura. Sense voler, de vegades entenem la nostra pregària com quelcom que fem exclusivament nosaltres. Ens situem davant de Crist i no al seu costat; o, millor encara, no ens situem en ell. No és difícil que, llavors, interpretem la nostra oració o la nostra acció com una moneda per comprar fruits apostòlics. En sentit contrari, sant Agustí explica que Déu «pretén que, per l’oració, augmenti la nostra capacitat de desitjar, perquè així ens fem més capaços de rebre els dons que ens prepara. Els seus dons, en efecte, són molt grans, i la nostra capacitat de rebre és petita i insignificant».[2] En definitiva, la nostra oració ens prepara per desitjar unir-nos als plans de Crist, siguin quins siguin.

Ens pot ajudar a capgirar aquesta mentalitat comercial en l’oració una anècdota que narrava sant Josepmaria: «El 1940, a la platja de València, vaig poder veure com uns pescadors —vigorosos, robustos— arrossegaven la xarxa fins a la sorra. Un nen petit s’havia ficat entre ells, i intentant imitar-los, estirava també les xarxes. Era un destorb: però vaig observar que la rudesa d’aquells homes de mar s’entendria, i no apartaven el petit, sinó que el deixaven en la seva il·lusió d’ajudar en l’esforç. Us he explicat moltes vegades aquesta anècdota perquè a mi em commou pensar que Déu Nostre Senyor també ens deixa a nosaltres posar la mà a les seves obres, i ens mira amb tendresa en veure el nostre afany per col·laborar amb Ell».[3]

L’oració ens ajuda precisament a comprendre el privilegi d’aquesta elecció, la sort que ens ha tocat en participar en aquesta missió. Crist vol que ens sentim col·laboradors seus i que, en la nostra petitesa, realment ho siguem. Del fet que ens animem a posar les nostres mans a les xarxes de Crist en «depenen moltes coses grans».[4] Després, és ell qui ho farà tot i, a més, també ens ofereix sovint el premi: «Ni tan sols vam veure la batalla i, amb tot, vam obtenir la victòria; va ser el Senyor qui va lluitar, i nosaltres els que hem estat coronats».[5] Crist ens regala la capacitat de gaudir de la missió, d’emportar-nos-en la millor part, d’apuntar-nos el punt, també quan de vegades no en veiem exteriorment els fruits. Déu ha promès que els seus elegits «no treballaran en va» (Is 65, 23), i amb la seva promesa n’hauríem de tenir prou.

Perquè siguin feliços

Sant Josepmaria estava a punt d’abandonar un dels seus refugis durant la Guerra Civil espanyola quan va dirigir la meditació en veu alta als que l’acompanyaven. Els va explicar un projecte que portava molt endins: desitjava escriure, quan fos possible, un petit llibret que titularia Tractat de la felicitat o, simplement, De la felicitat. Els en va llegir el possible inici: «Jesús i jo volem que siguis feliç, aquí i a l’altre món».[6] Tot i que aquest llibre no va arribar a veure la llum, aquest començament val la pena per si sol. Així es podria definir la nostra missió com a apòstols: juntament amb Jesús, intentar fer feliços els altres.

Crist desitja fer-nos canals de la seva gràcia, dels seus miracles; en cridar-nos a la seva barca ens ha regalat la set del seu cor. Tots tenim, gràcies al baptisme, ànima sacerdotal, és a dir, la capacitat de ser mediadors; ens ha enviat per donar fruit i perquè el nostre fruit duri (cf. Jn 15, 16). I justament això és el que significa fruir: percebre o gaudir dels productes i les utilitats d’alguna cosa. És possible que algunes vegades ens fixem només en les dificultats. És, llavors, l’hora de resar, de descobrir que el protagonista és l’Esperit Sant. És el temps de l’oració i del sacrifici que, tot i que podrien semblar poc eficaços, en realitat són el remei dels mals més profunds que afligeixen el món. Altres vegades, en canvi, sí que veurem el fruit dels nostres esforços i ens omplirem d’accions de gràcies. En tots dos casos Déu vol que gaudim de la nostra missió, que l’assaborim, que assaborim l’amor de Jesús per les ànimes.

Quan resem ens anem omplint d’aquella bogeria del seu cor, la que el va moure a abaixar-se fins a fer-se un com nosaltres; la bogeria que el va portar a Betlem i que el va conduir a la creu; la bogeria que el manté al sagrari esperant-nos. «El zel és una bogeria divina d’apòstol, que et desitjo, i que té aquests símptomes: fam de tractar el Mestre; preocupació constant per les ànimes; perseverança, que res no fa defallir».[7] I, ple d’aquest fervor, l’apòstol es llança a l’aventura de compartir la seva experiència, compartir la felicitat de Déu, la felicitat d’un creador captivat pel fràgil afecte de les seves criatures. És tan senzill acompanyar-lo, perseverar al seu costat: n’hi ha prou amb l’oració i el sacrifici, una cosa assequible, a l’abast de qualsevol fortuna.

L’apostolat de somiar

El Papa ens demana «somiar coses grans, cercar horitzons amplis, atrevir-se a més, menjar-se el món, acceptar reptes».[8] Somiar és gratis, però, per fer-ho, també hem de donar prioritat a l’oració. En aquest sentit, la santa Missa pot ser el lloc idoni, ja que es tracta de la possibilitat immensa que tenim d’introduir-nos en la pregària, en l’entrega i en l’agraïment de Jesucrist.

El beat Àlvar ens recorda aquesta gran oportunitat, ja que «en la Santa Missa trobem el remei per a la nostra debilitat, l’energia capaç de superar totes les dificultats de la labor apostòlica. Convenceu-vos: per obrir al món solcs d’amor a Déu, viviu bé la Santa Missa! Per dur a terme la nova evangelització de la societat, que ens demana l’Església, cuideu la Santa Missa! Perquè el Senyor ens enviï vocacions amb abundància divina i perquè es formin bé, acudiu al Sant Sacrifici!: importuneu un dia i un altre l’Amo de les messes, ben units a la Santíssima Mare de Déu, omplint de peticions la vostra Missa!».[9] Quan som davant l’altar del sant sacrifici és un moment ideal per somiar, per demanar sense cansar-nos. Quan resem amb Crist —i això és el que fem en la santa Missa— ens atrevim novament a llançar la xarxa al mateix lloc on potser ja hem fracassat anteriorment, quan treballàvem sols.

El veritable apòstol està centrat en el seu mestre i el sol fet de treballar a la seva vinya, al seu costat, és ja el millor salari (cf. Mt 20, 1-16). Per això, en convidar els altres perquè s’uneixin a la seva tasca, l’apòstol certament «insisteix quan és oportú i quan no ho és» (2 Tm 4, 2), però ho fa amb la creativitat de l’amor que suggereix i que obre horitzons. Precisament perquè el que desitja és fer feliços els seus amics, no els obliga. Si algun dia hem d’insistir, no estem sent pesats amb els altres, ja que no fem res més que seguir el suau mandat de Crist. L’apòstol busca seguir el mateix estil d’un Déu enamorat, però respectuós i delicat, enemic de forçar cap consciència; aquest estil és el que més atreu, el que més empeny.

Sant Josepmaria també convidava la gent que l’envoltava a somiar en gran, perquè sabia que, quan ho fem, ens encenem, s’encén un foc que ens dona ànims per posar en joc els nostres talents. Per això, ens equivocaríem si contraposem oració i acció. Seria igual d’erroni pensar que tot depèn de l’acció, com conformar-nos amb una oració que no ens mogués a fer l’impossible per apropar una ànima a Jesús. Potser això segon de vegades pot ser més difícil, perquè coneixem bé les nostres resistències i la nostra tendència a la comoditat. Tanmateix, el nostre treball d’apòstols, fins i tot quan ens sentim «servents que no mereixen recompensa», sempre dona fruit (cf. Lc 17, 10).

Els fruits, doncs, no es compren. No només valen molt més del que mai podrem reunir, sinó que ni tan sols estan a la venda: són gratis i Déu els concedeix quan vol i com vol, ja que «bé sap el vostre Pare de què teniu necessitat abans que li ho demaneu» (Mt 6, 8). Podríem dir que els fruits se somien. En aquest sentit, el fruit principal de l’oració i de la mortificació es queda en nosaltres. La relació amb Jesús que pot sorgir d’aquest abandonament en ell ens allibera de la temptació de pensar que tot depèn de nosaltres.

Ànimes animoses

Pot passar que, més sovint del que pensem, visquem la nostra missió amb una perspectiva que té poc en compte els temps i les maneres de Déu. Això ens pot passar, per exemple, quan la falta aparent de fruits ens treu la pau o ens entristeix. Potser es pot manifestar en la poca audàcia per emprendre iniciatives noves o quan ens aferrem a algunes maneres de fer que ens donen seguretat. No és difícil que, llavors, de vegades sorgeixi en nosaltres la tendència a retreure als altres la seva falta de compromís o a jutjar interiorment. Però aquestes actituds no són pròpies d’un apòstol, perquè no són les actituds que va tenir Crist. Al contrari, com diu santa Teresa, «convé molt no apocar els desitjos, ja que Sa Majestat és amiga d’ànimes animoses».[10] El veritable apòstol ho és les vint-i-quatre hores del dia. Ha comprès amb profunditat la seva missió i d’on prové l’eficàcia. Sap que Déu compta amb la seva llibertat i que, alhora, tot depèn de la gràcia, que és un misteri. Somia amb el que l’amor de Déu pot fer al món i intenta posar-ho tot de la seva part per fer-lo present entre la gent que té a prop.

Sant Josepmaria, després de parlar del títol del llibret que volia escriure, relatava les línies generals del seu projecte naixent: «Sense estil pesat, sense el to pretensiós de qui pretén escriure màximes, anotaria tres o quatre idees mare amb llenguatge afectiu, familiar, que sonessin com confidències a l’oïda».[11] Aquesta és la nostra missió: ajudar Crist a remoure i caldejar els cors. Una missió que exigeix, més que cap altra cosa, un ambient d’afecte, de proximitat i, en una paraula, d’amistat.

[1] Sant Josepmaria, Camí, núm. 82.

[2] Sant Agustí, Carta 130.

[3] Sant Josepmaria, Carta 29.IX.1957, núm. 65.

[4] Sant Josepmaria, Camí, núm. 755.

[5] Sant Joan Crisòstom, Sobre el cementerio y la cruz, 2: PG 49, 396.

[6] Sant Josepmaria, Crecer para adentro, p. 273.

[7] Sant Josepmaria, Camí, núm. 934.

[8] Francesc, ex. ap. Christus vivit, núm. 15.

[9] Beat Àlvar, Carta 1.IV.1986.

[10] Santa Teresa de Jesús, Vida, 13, 2-3.

[11] Sant Josepmaria, Crecer para adentro, p. 273.

Tornar a l'índex

© 2021 Fundación Studium

www.opusdei.cat

Foto portada: Photo by Stefan Spassov on Unsplash