Rubén Herce

Conèixer-lo i conèixer-te

La pregària personal, lloc de trobada amb el Déu proper

www.opusdei.org

Foto de portada: Caleb George on Unsplash

Continguts

Presentació

1.- Robar el cor a Crist

2.- De llavis de Jesús

3.- En companyia dels sants

4.- Quan sabem posar-nos a l’escolta

5.- Com ens parla Déu

6.- Buscant la connexió

7.- En el temps oportú

8.- No tinguis por, que jo soc amb tu

9. Jesús és molt a prop

10.- Sou una carta de Crist

11.- Ànimes d’oració litúrgica

12.- Ja no es raona, s’esguarda!

Presentació

«La pregària és un impuls, és una invocació que va més enllà de nosaltres mateixos: quelcom que neix en la intimitat de la nostra persona i es treu fora, perquè sent la nostàlgia d’una trobada. Aquella nostàlgia que és més que una mancança, més que una necessitat: és un camí. La pregària és la veu d’un “jo” que tempteja, que va a les palpentes, cercant un “Tu”. La trobada entre el “jo” i el “Tu” no es pot fer amb calculadora: és una trobada humana que moltes vegades es fa a les palpentes per trobar el “Tu” que el meu “jo” està buscant» [1].

El Papa Francesc recull en aquestes paraules una idea clau, que es troba a molts autors espirituals de tots els temps. L'oració no és només una necessitat del cor humà —ho és, sens dubte—, sinó un diàleg amorós que cultiva una relació d'amor. I aquesta relació és a la base mateixa del nostre ésser: ens antecedeix, i sense ella difícilment podrem entendre ni qui som ni quina és la nostra missió a la terra. Saber-me fill de Déu és fonamental per entrar en oració, per recórrer aquest camí al costat de Jesús, que és ell mateix el camí cap a la nova vida en Déu. Així ho explicava sant Josepmaria: «M’has escrit: “Fer oració és parlar amb Déu. Però, de què?”. —De què? D’Ell, de tu: alegries, tristeses, èxits i fracassos, ambicions nobles, preocupacions diàries..., febleses!: i accions de gràcies i peticions: i Amor i desgreuge. En dues paraules: conèixer-lo i conèixer-te: “tractar-se!”» [2]. La pregària cultiva una relació amb Déu Pare, amb Déu Fill i amb Déu Esperit Sant, i ens identifica així amb Crist. Per això és més que una necessitat: és el camí que hem de recórrer per tenir vida i tenir-la en abundància (cfr. Jn 10,10).

«A vegades ens cansem de pregar, perquè potser donem massa protagonisme a l'esforç de la voluntat. Pensem en una “oració ideal”, sense distraccions, sense preocupacions, sense moviments espontanis del cor i la sensibilitat, esperant a més uns “resultats”. Contemplació no és pensar en Déu, és saber-se amb Algú present: una intuïció simple de la seva presència, que procedeix de l'amor. Parlar, moltes vegades sense paraules. Prendre consciència de la nostra alegria de ser fills de Déu, sentir-nos estimats incondicionalment, considerar davant d’Ell la nostra dificultat per obrar el bé i els nostres límits, renovar la confiança i l'abandonament a les seves mans, acompanyar-lo, com Simó Pere, encara que es va quedar adormit. Contemplar així, veient en tot un voler del Senyor» [3].

Aquest llibre recull dotze contribucions d'altres autors, que formen un itinerari per caminar al costat de Jesús i arribar a contemplar Déu en la nostra vida quotidiana. L´objectiu n’és facilitar aquesta trobada amb qui ens estima des de l'eternitat perquè transformi les nostres vides i ens permeti donar un fruit que, encara que es troba fora del nostre abast, és fet a la mida del nostre cor. La pregària és un do que Déu vol lliurar-nos a tothom. De cadascun de nosaltres depèn tan sols remoure els obstacles que ens impedeixen acollir-lo amb els braços oberts. Tant de bo aquests textos, escrits des de l'aspiració a pregar més i millor, ens ajudin a anhelar, a demanar i a conrear aquesta relació que transformarà les nostres vides en allò que Déu ha somiat per a elles.

Rubén Herce

Notes

[1] Francesc, Catequesi sobre l'oració, 13−V−2020.

[2] Sant Josepmaria, Camí, n. 91.

[3] F. Ocáriz, A la luz del Evangelio, Palabra, Madrid 2020, p. 184.

Algunes de les obres més conegudes de sant Josepmaria (en concret, Camí, Solc, Forja, És Crist que passa, Amics de Déu, Sant Rosari, Via Crucis, Converses) es citen en aquest llibre només amb indicació de l'autor i del títol. Les referències bibliogràfiques de totes es poden trobar a cat.escrivaworks.org, juntament amb el text complet en català i en traducció a diverses llengües. Quan el títol d'una obra va acompanyat de la indicació “edició crític-històrica”, es tracta del volum respectiu de les Obras Completas de Josemaría Escrivá, Rialp, Madrid.

Rubén Herce Sacerdot. Treballa amb universitaris des de fa més d’una dècada. És subdirector de l'Instituto Core Curriculum i del Grupo Ciencia, Razón y Fe (CRYF) de la Universitat de Navarra i també codirigeix la revista Scientia et Fides.

Torna als continguts

Robar el cor a Crist

Fora de les muralles de Jerusalem, poc després del migdia, tres homes havien estat crucificats al mont Calvari. Era el primer Divendres Sant de la història. Dos eren lladres; el tercer, en canvi, era l’únic home absolutament innocent: era el Fill de Déu. Un dels dos bandits, malgrat el seu intens sofriment i l’esgotament físic, es va animar a entaular una brevíssima conversa amb Crist. Les seves paraules plenes d’humilitat —«recorda’t de mi quan arribis al teu Regne» (Lc 23, 42)— van merèixer que el mateix Déu fet home li assegurés que en poques hores estaria al paradís. Sant Josepmaria es va commoure moltes vegades amb l’actitud d’aquell bon lladre que «amb una paraula robà el cor a Crist i s’obrí les portes del Cel».[1] Potser l’oració es podria definir així: una paraula que roba el cor a Jesús i ens fa viure, des d’ara, al seu costat.

Dos diàlegs a la creu

Nosaltres també volem que la nostra oració, com aquella del bon lladre al qual una tradició dona el nom de Dimes, s’ompli de fruit. Ens il·lusiona somiar com el diàleg amb Déu pot transformar les nostres vides. Robar el cor és conquerir, enamorar, entusiasmar. Es roba perquè no es mereix rebre tant afecte. S’assalta el que no és propietat ni possessió, però s’anhela. L’oració s’assenta sobre quelcom tan senzill —encara que no és poc— com aprendre a acollir aquest do als nostres cors, deixant-nos acompanyar per Jesús, que mai no imposa els seus regals, ni la seva gràcia, ni el seu amor.

Al costat de Dimes, també en una fusta sobre el Calvari, hi havia el seu company de turment. Contrasta el retret que aquest segon dirigeix a Jesús: «¿No ets el Messies? Doncs salva’t a tu mateix i a nosaltres!» (Lc 23, 39). Són paraules que cauen com una galleda d’aigua freda. Quina diferència hi ha entre aquests dos diàlegs? Tots dos van parlar amb Jesús, però només Dimes va acollir el que el Mestre tenia preparat per regalar-li. Va dur a terme el seu últim cop i el millor: aquella petició de quedar-se almenys a la memòria de Crist. El seu company, en canvi, no va obrir el seu cor amb humilitat a qui el volia deslliurar del passat i oferir-li un tresor inigualable. Va exigir el seu dret a ser escoltat i salvat; es va encarar amb l’aparent ingenuïtat de Jesús i també li va retreure la seva aparent passivitat. Potser sempre havia robat així: considerant que recuperava el que li pertanyia. Dimes, en canvi, sabia que no mereixia res, i aquesta actitud va aconseguir obrir la caixa forta de l’amor de Déu. Va saber reconèixer Déu tal com és realment: un Pare lliurat a cadascun dels seus fills.

Per obrir les portes del cel

Davant d’aquests dos possibles diàlegs que trobem a l’Evangeli podem comprendre que el Senyor compta amb la nostra llibertat per fer-nos feliços. I també que no sempre és fàcil deixar-se estimar. Sant Josepmaria ens recordava que Déu «ha volgut córrer el risc de la nostra llibertat».[2] Una bona manera d’agrair-li-ho podria ser obrir-nos nosaltres també a la seva. Fins i tot es podria dir que, en aquest segon cas, no correm cap risc; tan sols hi podria haver certa aparença de perill, ja que tenim totes les de guanyar: la garantia de la seva promesa són uns claus que cremen d’amor per nosaltres. Observant les coses des d’aquest punt de vista comprenem com d’absurd pot arribar a ser resistir-nos a la voluntat de Déu, tot i que aviat comprovem que ens passa molt sovint. El que passa és que «ara hi veiem de manera fosca, com en un mirall poc clar; després hi veurem cara a cara. Ara el meu coneixement és limitat; després coneixeré del tot, tal com Déu em coneix» (1 Co 13, 12). Ens ho diu sant Pau: per conèixer-nos no hi ha un camí millor que mirar-nos des de Crist, contemplar la nostra vida a través dels seus ulls.

Dimes així ho comprèn i no li fa por la bretxa enorme que s’obre entre la bondat de Jesús i els seus errors personals. Reconeix el rei del món en el rostre humiliat i desfigurat de Crist; en uns ulls que el miren amb tendresa, li tornen la dignitat i, d’una manera estranya, li recorden que és estimat per sobre de totes les coses. És veritat que pot semblar massa fàcil el final feliç de la història del bon lladre. Tanmateix, mai no sabrem quin va ser el drama de la conversió que va experimentar el seu cor en aquells moments, ni la preparació que segurament la va fer possible.

Obrir-se a tant d’afecte té una semblança enorme amb descobrir que l’oració és un do, un camí privilegiat per acollir l’afecte d’un cor que no sap res de mesures ni de càlculs. Se’ns regala una vida diferent, més plena, més completa, molt més feliç i amb sentit. Així ho afirma el Papa Francesc: «Resant obrim la jugada a Ell, li donem lloc perquè Ell pugui actuar i pugui entrar i pugui vèncer».[3] És Déu qui ens transformarà, és Déu qui ens acompanyarà, és ell qui ho farà tot; només necessita que li obrim la jugada. És en aquest moviment quan entra en joc la nostra llibertat, guanyada precisament en aquesta creu de Crist.

L’oració ens ajuda a comprendre que «quan Ell demana alguna cosa, en realitat està oferint un do. No som nosaltres que li fem un favor: és Déu qui il·lumina la nostra vida i l’omple de sentit.[4] Això és precisament el que li roba el cor: la porta oberta de la nostra vida que es deixa fer, que es deixa estimar, transformar, que anhela correspondre, tot i que no sàpiga gaire bé com fer-ho. «Tasteu i veureu que n’és, de bo, el Senyor» (Sl 34, 9). Aquestes poques paraules resumeixen el camí que ens porta a ser ànimes d’oració, «perquè si no coneixem què rebem, no despertem l’amor».[5] Quan va ser l’última vegada que vam dir al Senyor com n’és de bo? Amb quina freqüència ens aturem a considerar-ho i agradar-lo?

Per aquesta raó, la sorpresa és part essencial de la nostra vida d’oració: l’admiració davant d’un prodigi que no entra en els nostres paràmetres. Això ens porta a repetir sovint: «Que gran ets, i que bonic, i que bo! I jo, que ximple que soc, que pretenia entendre’t. Com en series de poca cosa, si em cabessis al cap! Em caps al cor, que no és poc».[6] Lloar Déu ens situa en la veritat de la nostra relació amb Crist, alleugereix el pes de les nostres preocupacions i ens obre panorames que no havíem previst abans. Són les conseqüències d’haver corregut el risc d’entregar-nos a la llibertat de Déu.

Infinites maneres de pregar

Quan sant Josepmaria era a Mèxic, durant una de les trobades que va tenir, va voler relatar una anècdota. Va explicar que un fill seu, filòsof de professió, havia rebut inesperadament l’encàrrec d’ocupar-se de les empreses de la seva família: «Quan em va parlar de negocis em vaig quedar mirant-lo, em vaig posar a riure i li vaig dir: Negocis? Els diners que guanyis tu me’ls poses aquí, al buit de la meva mà, que em sobra lloc.» Van passar els anys i se’l va tornar a trobar i li va dir: «Aquí tens la meva mà. No et vaig dir que el que guanyessis m’ho posessis aquí? I ell es va aixecar i, davant de l’expectació de tothom, em va besar el palmell de la mà. I va dir: ja està. Li vaig fer una abraçada i li vaig contestar: m’has pagat de sobres. Ves, lladre, que Déu et beneeixi!»[7]

En l’oració bé podem fer un petó a la mà de Déu; lliurar-li el nostre afecte, com a únic tresor, ja que no tenim cap altra cosa. Per a algunes persones n’hi haurà prou amb un gest com aquest, dirigit al Senyor, per encendre’s en una oració d’afectes i propòsits. Els sembla molt més expressiva una mirada que mil paraules. Voldrien tocar tot el que fa referència a Déu. Gaudirien sentint, durant aquesta trobada amb el Senyor, la brisa de la vora del mar de Galilea. Els sentits es disparen i la proximitat amb Jesús fa possible aquestes sensacions que omplen el cor de pau i d’alegria. Immediatament, aquest goig necessita ser compartit i la missió es converteix en obrir els braços com Crist per abraçar el món sencer i salvar-lo juntament amb Ell.

Però hi ha infinites maneres de pregar, tantes com persones. D’altres, per exemple, busquen senzillament escoltar algunes paraules de consol. Jesús no escatima paraules d’admiració per a qui les necessita: «Mireu un autèntic israelita, un home que no enganya» (Jn 1, 47). Ens les dirà si obrim el nostre cor. Ningú no ha pronunciat paraules d’amor com les seves. I ningú no les ha dit amb tanta gràcia i amb tanta veritat. Quan les escoltem, l’amor que rebem es cola en la nostra mirada. Aprenem així a mirar amb Déu. Entreveiem, d’aquesta manera, el que cada amic o amiga seria capaç de fer si es deixés acompanyar per la gràcia.

Hi ha també persones que gaudeixen servint els altres, com Marta, l’amiga del Senyor que vivia a Betània. Jesús, quan l’Evangeli ens explica que va ser-hi de visita, no li va dir a Marta que segués, sinó que la va convidar a descobrir l’únic que era necessari (cf. Lc 10, 42) al mig del que feia. A les persones semblants a Marta probablement les conforta pensar, mentre preguen, que Déu actua a través d’elles per portar moltes ànimes al cel. Els agrada omplir la seva oració amb rostres i noms de persones concretes. Necessiten convèncer-se que són corredemptores amb tot el que fan. De fet, si Maria va poder escollir “la millor part” és justament perquè Marta servia; aquesta última en tenia prou amb saber que els qui l’envoltaven eren feliços.

Altres persones, per la seva part, estan més inclinades cap als detalls petits, cap als regals, encara que siguin de molt poc valor. És la manifestació d’un cor que no deixa de pensar en els altres i sempre troba en la vida alguna cosa que fa referència als seus éssers estimats. Pot ser que a elles els serveixi aprendre a descobrir tots els dons que Déu ha sembrat en la seva vida. «La pregària, precisament perquè s’alimenta del do de Déu vessat sobre la nostra vida, hauria de ser sempre memoriosa».[8] També poden il·lusionar-se amb sorprendre Déu amb mil detalls minúsculs. El factor sorpresa té molta importància per a elles i encertar el que fascina al Senyor no és tan difícil. Encara que sigui un misteri, fins a la cosa més petita l’omple d’agraïment i li fa brillar els ulls. Cada ànima que intentem apropar al seu amor —com la de Dimes en els últims moments— li roba de nou el cor.

Sense ànim d’encloure en esquemes previs totes les possibilitats, també hi ha ànimes que necessiten passar temps amb qui estimen. Pot ser que els agradi, per exemple, consolar Jesús. Tot el temps gastat amb qui estimen els sembla poc. Per percebre l’afecte diví els pot servir pensar en Nicodem, que era rebut per Jesús amb tota la nit per davant, en la intimitat d’una llar molt avesada a les confidències. Precisament per aquell temps compartit, Nicodem serà capaç de donar la cara en els moments més difícils i ser a prop de Crist quan els altres estiguin plens de por.

***

La conversa entre Jesús i el bon lladre va ser breu però intensa. Dimes va descobrir que hi havia una escletxa en aquest gran cor innocent de Crist: una forma fàcil d’assaltar-lo. La voluntat de Déu, tantes vegades fosca i dolorosa, es va il·luminar i s’il·lumina amb la petició humil del bandit. La voluntat de Déu, tantes vegades fosca i dolorosa, es va il·luminar i s’il·lumina amb la petició humil del bandit. El bon lladre es va colar per aquesta esquerda i es va apoderar del tresor més gran. La Mare de Déu va ser testimoni de com Dimes va defensar el seu fill. Potser, amb una mirada, va demanar a Jesús que el salvés. I Crist, incapaç de negar res a la seva mare, va dir: «Avui seràs amb mi al paradís» (Lc 23, 43).

Diego Zalbidea

Notes

[1] Sant Josepmaria, Via Crucis, estació XII, punt 4.

[2] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 113.

[3] Papa Francesc, Christus vivit, núm. 155.

[4] F. Ocáriz, Luz para ver, fuerza para querer. A: Diario ABC, 18 de setembre del 2018.

[5] Santa Teresa de Jesús, Vida, 10, 3.

[6] Sant Josepmaria, Apuntes de la predicación, 9.VI.1974; en volums de “Catequesis” 1974/1, p. 386 (AGP, biblioteca, P04).

[7] Sant Josepmaria, Notas de una reunión familiar, 27.XI.1972. A: “Dos meses de catequesis” 1972, vol. II, p. 616 (AGP, biblioteca, P04).

[8] Papa Francesc, Gaudete et exsultate, núm. 153.

Torna als continguts

De llavis de Jesús

Els primers deixebles de Jesús vivien permanentment fascinats i sorpresos pel seu Mestre: ensenyava amb autoritat, els dimonis se li sotmetien, afirmava que tenia potestat per perdonar els pecats, feia miracles perquè no dubtessin... Un home tan sorprenent havia d’amagar algun misteri. Un d’aquells dies, a trenc d’alba, quan són a punt de començar una altra jornada esgotadora, els deixebles no troben Jesús. Surten de casa preocupats i recorren la petita ciutat de Cafarnaüm. Jesús no apareix. Finalment, en un pendent que mira cap al llac, el descobreixen... pregant! (cf. Mc 1, 35).

L’evangelista ens indueix a pensar que no ho van entendre en un primer moment, però de seguida van poder comprovar que l’episodi de Cafarnaüm no era un fet aïllat. L’oració formava part de la vida del Mestre tant com la predicació, l’atenció a les necessitats de la gent o el descans. Però, mentre totes aquestes activitats els resultaven comprensibles i fins i tot admirables, aquells temps de silenci els fascinaven, tot i que no els entenien del tot. Només després d’un temps al costat del Mestre es van atrevir a demanar-li: «Senyor, ensenya’ns a pregar, tal com Joan en va ensenyar als seus deixebles» (Lc 11, 1).

Non multa sed multum

Coneixem la resposta de Jesús a aquesta petició: l’oració del Parenostre. I algú podria pensar que els deixebles van quedar decebuts: tan sols aquestes poques paraules? Això és el que feia el Mestre durant llargues hores? Repetia sempre el mateix? Podem fins i tot imaginar que la resposta de Jesús els va semblar poca cosa; haurien volgut que Jesús els continués ensenyant. En aquest sentit, l’evangeli de sant Mateu —a diferència del de sant Lluc— ens pot il·luminar una mica més, ja que situa l’ensenyament del Parenostre en el context del Sermó de la muntanya: on Crist havia assenyalat les condicions principals de l’oració, del tracte veritable amb Déu. Quines són aquestes condicions?

La primera és la rectitud d’intenció: es tracta de dirigir-se a Déu per Déu, no per altres motius; sens dubte, no fer-ho simplement perquè ens vegin, ni per aparentar una bondat que no tenim (cf. Mt 6, 5): Dirigir-nos a Déu perquè ell és un ésser personal, que no s’ha d’instrumentalitzar. Ens ha donat tot el que tenim, existim pel seu amor, ens ha fet fills seus, té cura tendrament de nosaltres i ha entregat la seva vida per salvar-nos. Ell no mereix la nostra atenció només, ni principalment, perquè ens pot aconseguir coses. La mereix... perquè és ell! Sant Joan Pau II, quan encara era bisbe de Cracòvia, ho recordava als joves: «Per què preguen totes les persones (cristians, musulmans, budistes, pagans)? Per què preguen? Per què preguen fins i tot els que creuen que no preguen? La resposta és molt senzilla. Prego perquè hi ha Déu. Sé que hi ha Déu. Per això prego».[1]

La segona és la confiança: ens adrecem a qui és Pare, Abbá. Déu no és un ésser llunyà, ni molt menys un enemic de l’home, a qui caldria tenir content, apaivagant-ne la ira o les exigències constantment. Ell és el pare que es preocupa pels seus fills, que sap què necessiten, que els dona el que més els convé (cf. Mt 6, 8), que troba «deliciosa la seva companyia» (cf. Pr 8, 31).

Així s’entén millor la tercera de les condicions de l’oració, que és la que introdueix la revelació del Parenostre: no fer servir massa paraules (cf. Mt 6, 7). D’aquesta manera podrem experimentar el que ens recordava el papa Francesc: «Que dolç que és estar enfront d’un crucifix, o de genolls davant el Santíssim, i simplement ser davant els seus ulls!».[2] Massa paraules ens poden atordir i desviar la nostra atenció. Així, en lloc de mirar Déu i descansar en el seu amor, hi ha el perill d’acabar presoners de les nostres necessitats urgents, de les nostres angoixes o dels nostres projectes. És a dir, podem acabar tancats, sense que l’oració ens obri veritablement a Déu i al seu amor transformador.

Hi ha un adagi llatí, non multa, sed multum,[3] que sant Josepmaria feia servir per referir-se a la manera d’estudiar, ja que recorda la importància de no dispersar-se en gaires coses —non multa—, sinó d’aprofundir en el que és essencial —sed multum—. Es tracta d’un consell que serveix també per entendre l’ensenyament de Jesús sobre l’oració. El Parenostre, en la seva brevetat, no és una lliçó decebedora, sinó una autèntica revelació de la manera en què resulta possible la connexió veritable amb Déu.

Pare nostre

«A la tarda t’examinaran en l’amor; aprèn a estimar com Déu vol ser estimat i muda la teva condició».[4] Aquestes paraules de sant Joan de la Creu ens recorden que estimar significa tenir empatia amb l’altre, endevinar els seus gustos i gaudir de satisfer-los, aprendre —de vegades amb cert sofriment— que no n’hi ha prou amb la nostra bona intenció, sinó que cal aprendre a encertar-la.

I per estimar Déu, com aconseguirem encertar-la? Com sabrem els seus gustos? El llibre de Job posa de manifest aquesta dificultat quan, al final, humilment diu: «Jo et preguntaré i tu m’instruiràs» (Jb 42, 4). Es tracta de la mateixa petició que segles després els deixebles van dirigir a Jesús: «Ensenya’ns a pregar». Aprendre a resar no és, doncs, primàriament una qüestió de tècnica o de mètode. Abans que res, és obertura a un Déu que ens ha manifestat el seu veritable rostre i que ha obert per a nosaltres la intimitat del seu cor. Només coneixent el que nia al cor de Déu podrem pregar veritablement, el podrem estimar com ell vol ser estimat. I, tenint en compte aquest coneixement, mudar la condició de la nostra oració, aprendre a resar de la millor manera.

El Parenostre és, doncs, la gran instrucció de Jesús perquè puguem sintonitzar amb el cor del Pare. Per això s’ha parlat del caràcter performatiu d’aquesta oració: són paraules que fan en nosaltres el que signifiquen, són paraules que ens canvien. No són merament frases per repetir: són paraules per educar el nostre cor, per ensenyar-lo a bategar amb els batecs d’amor que agradaran al nostre Pare del cel.

Dir Pare i nostre em situa existencialment en la relació que configura la meva vida. Repetir faci’s la vostra voluntat m’ensenya a estimar els plans de Déu i recitar perdoneu les nostres culpes així com nosaltres perdonem els nostres deutors m’ajuda a tenir un cor més misericordiós amb els altres. «Les paraules ens instrueixen i ens permeten entendre què hem de voler i demanar nosaltres. I no com si amb les paraules haguéssim de convèncer nosaltres el Senyor per obtenir el que volem».[5] Recitant aquesta oració aprenem a adreçar-nos a Déu posant l’accent en el que és veritablement important.

Meditar les diferents peticions del Parenostre, potser amb l’ajuda d’alguns dels grans comentaris antics —el de sant Ciprià o el de sant Tomàs—[6] o d’altres de més recents, com el del Catecisme de l’Església Catòlica, pot ser una bona manera de començar a renovar la nostra vida d’oració i, així, viure amb més intensitat la història d’amor que ha de ser la nostra vida.

Amb paraules inspirades

Els deixebles, testimonis de l’oració de Jesús, van veure també que ell s’adreçava al seu Pare en moltes ocasions amb les paraules dels salms. Així ho hauria après de la seva mare i de sant Josep. Els salms van alimentar la seva oració fins i tot en el moment suprem del seu sacrifici a la creu: «Elí, Elí, ¿lamma sabachtani?» resa el primer versicle del salm 22 en arameu, tal com el va pronunciar Jesús en el moment en què es consumava la nostra redempció. Sant Mateu també recull que en l’Última Cena, «després de cantar els salms, van sortir cap a la muntanya de les Oliveres» (Mt 26, 30). Quins himnes són aquests amb els quals el mateix Crist resava?

Durant el sopar de Pasqua, els jueus prenien quatre copes de vi, que representaven les quatre promeses de benedicció de Déu per al seu poble quan van ser alliberats d’Egipte: «Us rescataré», «us alliberaré», «us redimiré» i «us prendré» (Ex 6, 6-7). Es bevien en quatre moments diferents durant el sopar. Al mateix temps, es cantaven els himnes de l’Hallel, anomenats així perquè començaven amb la paraula «hallel» («al·leluia»).[7] Segurament Jesús els va recitar tots ple d’agraïment i lloant Déu, el seu Pare, com un veritable israelita, conscient del caràcter inspirat d’aquestes oracions, en què es condensen tant la història d’amor de Déu pel seu poble, com les actituds pròpies del cor de l’home davant d’un Déu sempre més admirable: la lloança, l’adoració, la súplica, la petició de perdó...

No és estrany, doncs, que els primers cristians seguissin aquesta manera de resar de Jesús, basats també en el consell de sant Pau: «Digueu tots junts salms, himnes i càntics de l’Esperit, cantant al Senyor i lloant-lo en el vostre cor. Doneu sempre gràcies per tot a Déu Pare en nom de nostre Senyor Jesucrist» (Ef 5, 19-20). De la mateixa manera que les del Parenostre, les paraules dels salms educaven els seus cors, i els obria a una relació autèntica amb Déu. Descobrien, amb sorpresa i agraïment, com aquells versos havien prefigurat sempre la vida de Crist. I, sobretot, comprenien que el seu cor d’home veritable era el que millor havia sabut fer seves les lloances, peticions i súpliques que contenen. Des d’aleshores, «resant-los amb referència a Crist i veient el seu compliment en Ell, els salms són un element essencial i permanent de l’oració de la seva Església. S’adapten als homes de tota condició i de tots els temps».[8] També nosaltres hi trobarem «aliment sòlid» (cf. He 5, 14) per a la nostra oració.

I no només els salms. A aquests es van unir de seguida diferents composicions —«himnes i càntics espirituals»— per lloar el Déu tres vegades sant, que se’ls havia revelat com a comunió de persones, Pare, Fill i Esperit. Va començar així l’elaboració de les oracions que es farien servir en la litúrgia o que alimentarien la pietat fora d’aquesta; el propòsit era ajudar-nos a adreçar-nos a Déu amb paraules adequades, que expressessin la nostra fe en ell. Aquestes oracions, fruit de l’amor de l’Església pel seu Senyor, constitueixen també un tresor en el qual podem educar el nostre cor. Per això, escrivia sant Josepmaria: «La teva oració ha de ser litúrgica. —Tant de bo tinguessis afició a recitar els salms, i les oracions del missal, en comptes d’oracions privades o particulars».[9]

Sota l’alè de l’Esperit Sant

Tots hem après estudiant textos escrits. Per això podem entendre que les paraules del Parenostre, dels salms o d’altres oracions de l’Església són les que ens han educat en el nostre tracte amb Déu, tot i que fins ara no ho hàgim pensat així. Tanmateix, la paraula de Déu té una característica pròpia: és viva i, per això, pot aportar novetats insospitades. La carta als Hebreus ens recorda que «la paraula de Déu és viva i eficaç. És més penetrant que una espasa de dos talls: arriba a destriar l’ànima i l’esperit, les articulacions i el moll dels ossos; discerneix les intencions i els pensaments del cor» (He 4,12).

Per això, les mateixes paraules, considerades una vegada i una altra, no sonen sempre de la mateixa manera. De vegades s’obren nous horitzons davant dels nostres ulls, sense que sapiguem explicar gaire bé per què: és l’acció de l’Esperit Sant que parla al nostre interior. Ho explicava, amb precisió, sant Agustí: «El so de les nostres paraules colpeja les vostres orelles, però el mestre és dins (...). En voleu una prova, germans? Potser no heu sentit tots aquest sermó? Quants no sortiran d’aquí sense haver après res! Pel que fa a mi, us he parlat a tots, però aquells a qui no parla interiorment la Unció, aquells a qui no ensenya interiorment l’Esperit Sant, tornen amb la mateixa ignorància».[10]

Es percep així l’estreta relació entre l’Esperit Sant, la paraula inspirada i la nostra vida d’oració. Amb raó l’Església l’invoca com el «Mestre interior», que educa el nostre cor amb les paraules que el mateix Jesús ens va ensenyar, fent-nos descobrir en aquestes paraules horitzons sempre nous, per conèixer millor Déu i així estimar-lo cada dia més.

* * *

«Maria guardava tot això en el seu cor i ho meditava» (Lc 2, 19). L’oració de la nostra Mare es nodria de la seva vida i de la meditació assídua de la Paraula de Déu; allà trobava llum per veure amb més profunditat les coses que l’envoltaven. En el seu càntic de lloança —el Magnificat— percebem fins a quin punt la Sagrada Escriptura era l’aliment constant de la seva oració. El Magnificat està entreteixit de referències als salms i a altres paraules de la Sagrada Escriptura, com el «càntic d’Anna» (1 Sa 2, 1-11) o la visió d’Isaïes (Is 29, 19-20), entre d’altres.[11] Amb aquest aliment preparava l’Esperit Sant el seu sí incondicional a l’ambaixada de l’àngel. Ens hi encomanem perquè també nosaltres deixem que la paraula divina eduqui el nostre cor i ens faci capaços de respondre fiat! —faci’s! vull!— a tants plans que Déu té per a la nostra vida.

Nicolás Álvarez de las Asturias

Notes

[1] K. Wojtyla, Ejercicios espirituales para jóvenes, BAC, Madrid 1982, p. 89.

[2] Francesc, Evangelii Gaudium, núm. 264.

[3] Cf. Camí, núm. 333.

[4] Sant Joan de la Creu, Dichos de amor y luz, 59.

[5] Sant Agustí, Carta 130.

[6] Cf. Sant Ciprià, La unidad de la Iglesia, el padrenuestro. A:Donato, Ciudad Nueva, Madrid 1991; Sant Tomàs d’Aquino, Obras catequéticas. Sobre el credo, Padrenuestro, Avemaría, decálogo y los siete sacramentos, Ediciones Eunate, Pamplona 1995, p. 98-128.

[7]L’Hallel es compon del petit Hallel, integrat pels salms del 113 (112) al 118 (117), i del gran Hallel, que és el salm 136 (135), en el qual es repeteix, en cada versicle, «perquè és eterna la seva misericòrdia». Aquest últim és el salm amb què s’acaba el sopar pasqual.

[8] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2597.

[9] Camí, núm. 86.

[10] Sant Agustí, Tercera homilía sobre la I Carta de San Juan, 13.

[11] A més dels ja esmentats, també hi ha referències a Habacuc 3, 18; Job 12, 19-20; 5, 11-12 i a Salms 113, 7; 136, 17-23; 34, 2-3; 111, 9; 103, 1; 89, 11; 107, 9; 34, 10; 98, 3; 22, 9.

Torna als continguts

En companyia dels sants

Jesús puja per primera vegada de manera pública cap a Jerusalem. Es dedica de ple, finalment, a l’anunci del regne de Déu mitjançant les seves paraules i els seus miracles. La seva fama, des del prodigi obrat fins als casaments de Canà, s’anava estenent a poc a poc. És llavors quan, ocult pel silenci i la foscor de la nit, un mestre jueu força conegut se li apropa per conversar-hi (Jn 3, 1). Nicodem havia sentit un terratrèmol al seu interior quan va escoltar i va veure Crist. Moltes coses giraven en el seu cap i preferia solucionar-les en la intimitat d’una conversa cara a cara. Jesús, que coneix la sinceritat del seu cor, li diu ràpidament: «Ningú no pot entrar al Regne de Déu si no neix de l’aigua i de l’Esperit» (Jn 3, 5).

El diàleg continua amb el que qualsevol de nosaltres s’hauria preguntat: què vol dir això? Si sé el dia exacte en què vaig néixer, fins i tot l’hora, com es pot néixer dues vegades? Jesús, en realitat, estava demanant a Nicodem que no només busqués comprendre les coses, sinó —més important— que deixés entrar Déu a la seva vida. Perquè voler ser sant és com néixer una altra vegada, com veure-ho tot amb una nova llum; en definitiva, ser una nova persona: transformar-nos, a poc a poc, en el mateix Jesucrist, «deixant que la seva vida es manifesti en nosaltres».[1] Els sants ja han recorregut els camins del regne de Déu: n’han pujat les muntanyes, han descansat a les seves valls i també n’han experimentat els racons una mica més foscos. Per això ens omplen d’esperança. Una manera de reconèixer Crist és, precisament, a través dels sants. Les seves vides poden tenir un paper important en el camí personal de tota persona batejada que vulgui aprendre a pregar.

Maria prega quan està alegre...

Les dones i els homes que ens han precedit són testimonis que el diàleg vital amb Déu és realment possible al mig de tantes anades i vingudes que de vegades ens poden portar a pensar el contrari. Entre aquests, un testimoni fonamental és el de santa Maria. Ella, a causa de la tendra proximitat amb el seu fill Jesús en la vida quotidiana d’una família, va tenir l’experiència més viva de diàleg amb el Pare. I, com a totes les cases, a la llar de Natzaret hi havia moments bons i moments més difícils; tanmateix, enmig d’estats d’ànim molt diferents, la Mare de Déu sempre prega.

Prega, per exemple, quan està alegre. Sabem que, poc després de rebre l’anunci de l’àngel, Maria «se n’anà de pressa a la Muntanya, en un poble de Judea» (Lc 1, 39) per visitar la seva cosina Isabel. Havia rebut la notícia que la família creixeria en nombre amb un nou nebot, la qual cosa era digna de ser festejada; molt més si es tractava d’un fet inesperat, atesa l’edat d’Isabel i de Zacaries. «La descripció que fa sant Lluc de la trobada entre les dues cosines és plena d’emoció, i ens situa en un escenari de benedicció i alegria»;[2] una emoció a la qual, d’alguna manera, s’afegeix l’Esperit Sant revelant la presència física del Messies, tant al Baptista com a la seva mare.

Isabel, tan bon punt Maria entra a casa seva, la lloa amb afecte, utilitzant paraules que es convertiran en una oració universal i de les quals nosaltres ens fem ressò diàriament, endinsant-nos també en aquesta alegria: «Ets beneïda entre totes les dones i és beneït el fruit de les teves entranyes!» (Lc 1, 42). La Mare de Déu, per la seva part, respon amb emoció a l’entusiasme de la seva cosina: «La meva ànima magnifica el Senyor, el meu esperit celebra Déu que em salva». El Magnificat, nom que la tradició ha donat a aquesta resposta de la nostra Mare, ens ensenya què és una oració de lloança que s’ha amarat de la paraula de Déu. Com assenyala Benet XVI: «Maria coneixia bé les sagrades Escriptures. El seu Magníficat és un tapís teixit amb fils de l’Antic Testament».[3] Quan sentim els nostres cors plens de gratitud per un do que hem rebut, és el moment d’esplaiar-nos amb Déu en la nostra oració —potser amb paraules de l’Escriptura— i reconèixer les coses grans que ha fet en la nostra vida. L’acció de gràcies és una actitud fonamental en l’oració cristiana, especialment en els moments d’alegria.

...i també en el dolor o el desànim.

Tanmateix, la Mare de Déu prega també en moments de foscor, quan són presents el dolor o la falta de sentit. D’aquesta manera, ens ensenya una altra actitud fonamental de l’oració cristiana, expressada de manera concisa però lluminosa en el relat de la mort de Jesús: «Vora la creu de Jesús hi havia la seva mare i la germana de la seva mare» (Jn 19, 25). Maria, desconcertada pel dolor, simplement hi és. Ella no pretén salvar el seu Fill ni tampoc resoldre la situació. No la veiem demanar comptes a Déu pel que no entén. Només intenta no perdre’s cap de les paraules que pronuncia Jesús, amb un fil de veu, des de la Creu. Per això, quan rep una nova tasca l’accepta sense demora: «Dona, aquí tens el teu fill. Després digué al deixeble: —Aquí tens la teva mare» (Jn 19, 26-27). Maria està en mans d’un dolor que, per a molts, és el més terrible que una persona pot experimentar: presenciar la mort d’un fill. Tanmateix, manté la lucidesa que li permet acceptar aquesta nova crida per acollir Joan com a fill seu i, amb ell, a nosaltres, els homes i dones de tots els temps.

L’oració dolorosa és abans que res un ser al costat de la mateixa creu, estimant la voluntat de Déu; és saber dir sí a les persones i les situacions que el Senyor posa al nostre costat. Pregar és veure la realitat, encara que sembli particularment fosca, partint de la certesa que en ella sempre hi ha un do, que al darrere sempre hi ha Déu. Així podrem ser capaços d’acollir les persones i les situacions repetint com Maria: «Soc l’esclava del Senyor» (Lc 1, 38).

Finalment, en la vida de la Mare de Déu descobrim un altre estat d’ànim en què prega, diferent al de la foscor del dolor. Veiem Maria, al costat del seu espòs Josep, resar també en un moment d’angoixa. Un dia, mentre tornaven de la seva peregrinació anual al Temple de Jerusalem, adverteixen l’absència del seu fill de dotze anys. Decideixen tornar a buscar-lo. Quan finalment el troben conversant amb els mestres de la llei, Maria pregunta: «Fill meu, per què t’has portat així amb nosaltres? El teu pare i jo et buscàvem amb ànsia» (Lc 2, 48). També nosaltres, moltes vegades, ens podem sentir angoixats quan ens assalta una sensació d’insuficiència, d’incompliment o d’estar fora de lloc. Ens pot semblar, llavors, que el món està equivocat: la vida, la vocació, la família, la feina... Podem arribar a pensar que el camí no és com jo esperava. Els plans i els somnis del passat ens semblen ingenus. És reconfortant saber que Maria i Josep van passar per aquesta crisi i que ni tan sols la seva anguniosa oració va tenir una resposta clara i tranquil·litzadora: «Per què em buscàveu? No sabíeu que jo havia d’estar a casa del meu Pare? Però ells no comprengueren aquesta resposta» (Lc 2, 49-50).

Pregar en els moments d’angoixa no ens assegura trobar solucions fàcils i ràpides. Llavors, què hem de fer? La Mare de Déu ens ensenya el camí: mantenir-nos fidels a la nostra vida, tornar a la situació normal i redescobrir la voluntat de Déu fins i tot quan no l’entenem del tot. I també, com Maria, podem conservar tots aquests fets misteriosos i de vegades foscos al cor, meditar-los, és a dir, observar-los amb una actitud d’oració. D’aquesta manera, a poc a poc, ens adonem que la presència de Déu torna; experimentarem que Jesús creix en nosaltres i es torna a fer visible (cf. Lc 2, 51-52).

Biografies que són com les nostres vides

Maria és un testimoni únic de la proximitat amb Déu que anhelem, però també ho són els sants, cadascun de manera personal i específica. «Cada sant és com un raig de llum que surt de la Paraula de Déu», ensenya Benet XVI en un document en què suggereix alguns mestres: «Així, pensem també en Sant Ignasi de Loiola i la seva recerca de la veritat, i en el discerniment espiritual; en sant Joan Bosco i la seva passió per l’educació dels joves; en sant Joan Maria Vianney i la seva consciència de la grandesa del sacerdoci com a do i tasca; en sant Pius de Pietrelcina i el seu ser instrument de la misericòrdia divina; en sant Josepmaria Escrivà i la seva predicació sobre la crida universal a la santedat; en la beata Teresa de Calcuta, missionera de la caritat de Déu envers els últims».[4]

Humanament és natural tenir simpatia per certes maneres de ser, per persones que es dediquen a tasques que ens atreuen més o que parlen d’una manera que ens arriba directament al cor i a la ment. El coneixement de la vida i les experiències d’un sant, juntament amb la lectura dels seus escrits, són moments privilegiats per conrear una veritable relació d’amistat amb ell o ella. Per això, si se subratllen només els exemples extraordinaris de la vida i de l’oració dels sants, correm el risc de fer que el seu exemple sigui una mica més llunyà i més difícil de seguir. «Us recordeu de Pere, d’Agustí, de Francesc? No m’han agradat mai aquestes biografies de sants en els quals, amb ingenuïtat, però també amb manca de doctrina, ens presenten les gestes d’aquests homes com si estiguessin confirmats en gràcia des del si matern», escriu sant Josepmaria, que sempre va insistir en la importància de no idealitzar les persones, ni tan sols els sants canonitzats per l’Església, com si haguessin estat perfectes. «No. Les veritables biografies dels herois cristians són com les nostres vides: lluitaven i guanyaven, lluitaven i perdien. I aleshores, contrits, tornaven a la lluita».[5] Aquest enfocament realista fa que el testimoni dels sants sigui molt més creïble, precisament perquè són similars a cadascun de nosaltres: entre els sants, diu el Papa Francesc, «pot ser-hi la nostra pròpia mare, una àvia o altres persones properes (cf. 2 Tm 1, 5). Potser la seva vida no va ser sempre perfecta, però tot i enmig de les imperfeccions i caigudes varen anar endavant i agradaren el Senyor».[6]

La nostra perspectiva sobre l’oració pot ser més completa quan la veiem encarnada en la vida de les persones. La familiaritat amb els sants ens ajuda a descobrir diferents maneres de començar i recomençar a pregar de nou. Ens pot oferir una nova llum, per exemple, saber que el salm 91 va ser un gran consol per a sant Tomàs Moro durant els llargs mesos que va passar a la presó: «Trobaràs refugi sota les seves ales... Feies de l’Altíssim el teu refugi... Ja que s’empara en mi, jo el salvaré».[7] El salm que va consolar un màrtir en la desolació de la presó, davant de la perspectiva de la mort violenta i del sofriment dels seus éssers estimats, també ens pot assenyalar un camí d’oració en les petites i grans contrarietats de la vida.

Sorprèn ser mirat per Déu

La familiaritat amb els sants ens pot ajudar a descobrir Déu en les coses de cada dia com ells mateixos ho van fer. Podem llegir amb admiració el que va descobrir sant Joan Maria Vianney, el capellà d’Ars, aquell dia en què es va apropar a un dels seus feligresos, un camperol analfabet, que passava llargues estones davant el sagrari. Què fa vostè?, li va preguntar el capellà. I el bon home va respondre amb senzillesa: Jo el miro i ell em mira. No feia falta res més. Aquella resposta va quedar com un ensenyament indeleble al cor del seu rector. «L’oració contemplativa és mirada de fe, fixada en Jesús»,[8] ensenya el Catecisme de l’Església citant precisament aquest episodi. Jo el miro i —molt més important— ell em mira. Déu ens mira sempre, però ho fa d’una manera particular quan aixequem els ulls i li tornem la mirada d’amor.

Una experiència semblant li va passar a sant Josepmaria, que va quedar tan impressionat que la va relatar moltes vegades al llarg de la seva vida. Quan era un jove sacerdot, durant les seves primeres experiències pastorals, solia estar cada matí al confessionari, esperant els penitents. En cert moment va sentir un colpejar de llaunes que el va inquietar i, sobretot, el va intrigar. Un dia, deixant-se vèncer per la curiositat, el jove senyor Josepmaria es va amagar darrere de la porta per veure qui era aquell misteriós visitant. El que va presenciar va ser un home que transportava unes gerres de llet i que, des de la porta oberta de l’església, es dirigia al Sagrari dient: Senyor, soc en Joan, el lleter. Es va quedar allà un moment i va marxar. Aquesta persona senzilla, sense saber-ho, va oferir un exemple d’oració confiada que va sorprendre el sacerdot i el va portar a repetir, com una tornada constant: «Senyor, soc en Josepmaria, que no et sap estimar com en Joan el lleter».[9]

Els testimonis de tants sants de diferents èpoques i ambients ens confirmen que és possible sentir-se mirat amb afecte per Déu, allà on som i tal com som. Ho diuen de manera creïble perquè ells mateixos van ser els primers en sorprendre’s d’aquest descobriment.

Tant si dormen com si estan desperts

Els sants, dèiem abans, ens ajuden també quan els veiem febles i cansats: «Ahir no vaig poder resar amb atenció dos avemaries seguits», confiava sant Josepmaria un dia, al final de la seva vida. «Si haguessis vist com vaig patir!; però, com sempre, tot i que em costava i no ho sabia fer, vaig continuar resant: “Senyor, ajuda’m!”, li deia, “has de ser Tu el que tiris endavant les coses grans que m’has confiat, perquè ja t’adones que jo no soc capaç de fer ni tan sols les coses més petites: em poso com sempre a les teves mans”».[10]

També el jove Felip Neri resava: «Senyor, mantén avui les teves mans sobre Felip, perquè, si no, Felip et traeix»;[11] i la beata Guadalupe Ortiz de Landázuri reconeixia, en una carta, la falta de consols sensibles mentre pregava: «En el fons hi ha Déu; tot i que, sobretot en les estones d’oració, no el senti gairebé mai aquesta temporada... »;[12] per no parlar de santa Teresa de Lisieux, que apuntava: «Veritablement, estic lluny de ser una santa, i no hi ha res que ho provi millor que el que acabo de dir. En lloc d’alegrar-me de la meva sequedat, ho hauria d’atribuir a la meva falta de fervor i de fidelitat. M’hauria de causar desolació el fet d’adormir-me (després de set anys) durant l’oració i l’acció de gràcies. Doncs bé, no sento desolació... Penso que els nens agraden als seus pares tant si dormen com si estan desperts. Penso que, per fer les seves operacions, els metges adormen els seus pacients».[13]

Per això necessitem el testimoni i la companyia dels sants: per convèncer-nos cada dia que és possible i val la pena conrear la nostra amistat amb el Senyor, abandonar-nos a les seves mans: «Veritablement tots som capaços, tots estem cridats a obrir-nos a aquesta amistat amb Déu, a no deixar-nos anar de les seves mans, a no cansar-nos de tornar i retornar al Senyor parlant-li com es parla amb un amic».[14]

Carlo de Marchi

Notes

[1] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 104.

[2] Paraules del Pare a Covadonga, 13.VII.2018.

[3] Benet XVI, homilia, 18.XII.2005.

[4] Benet XVI, Verbum Domini, núm. 48.

[5] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 76.

[6] Francesc, Gaudete et exsultate, núm. 3.

[7] Sl 91, 4-9-14. Cf. Tomàs Moro, Diálogo de la fortaleza contra la tribulación: El tercer llibre de l’obra, escrit durant l’empresonament a la Torre de Londres, està construït com una espècie de comentari als versicles del Salm 91 (90).

[8] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2715.

[9] Cf. A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, Rialp, 1997, vol. I, Cap. VIII, p. 501.

[10] Sant Josepmaria, 26.XI.1970, citat a: J. Echevarría, Memoria del beato Josemaría, p. 25.

[11] Citat per Benet XVI a l’audiència de l’1.VIII.2012.

[12] M. Montero, En Vanguardia: Guadalupe Ortiz de Landázuri, 1916-1975, Rialp, Madrid 2019, p. 94

[13] Santa Teresa de Lisieux, Historia de un alma: manuscritos autobiográficos, manuscrit A, foli 76, r°.

[14] J. Ratzinger, “Dejar obrar a Dios”. A: L’Osservatore Romano, 6.X.2002.

Torna als continguts

Quan sabem posar-nos a l’escolta

El Senyor va pensar en Moisès per a una missió crucial: guiar el seu poble en una nova etapa de la història de la salvació. Amb la seva cooperació, Israel va ser alliberat de l’esclavitud a Egipte i conduït fins a la terra promesa. Per la seva mediació, el poble jueu va rebre les taules de la Llei i les bases del culte a Déu. Com va arribar Moisès a ser el que va ser? Com va assolir aquesta sintonia amb Déu que, amb el temps, el va portar a ser un gran bé per a tantes persones, ni més ni menys que per a tot el seu poble i tots els que vindríem després?

Tot i que Moisès havia estat escollit per Déu des que va néixer —n’hi ha prou amb considerar la seva miraculosa supervivència de la persecució del Faraó—, és curiós que no hagi trobat el Senyor fins passats molts anys. En la seva joventut només semblava un home comú, certament preocupat pels de la seva raça (cf. Ex 2, 15). Potser el que millor explica aquesta transformació va ser la seva capacitat d’escoltar el Senyor.[1] De manera semblant, per arribar a ser el que estem cridats a ser, també nosaltres necessitem transformar-nos a través de l’escolta. És veritat que no és fàcil arribar a experimentar el que ens explica el llibre de l’Èxode, que «el Senyor parlava a Moisès cara a cara, com un home parla amb un altre» (Ex 33, 11). És un procés que acostuma a durar uns anys —la vida sencera— i moltes vegades cal recomençar a aprendre a fer oració, com si estiguéssim als inicis del nostre diàleg amb el Senyor.

«Moisès, Moisès!»

Descobrir la necessitat de l’oració és saber que «Déu ens ha estimat primer» (1 Jn 4, 19) i que, seguint aquesta lògica, també Déu ens va parlar primer: «Déu va crear l’home a imatge seva, el va crear a imatge de Déu, creà l’home i la dona. Déu els beneí dient-los...» (Gn 1, 27-28).[2] Déu, que va tenir la iniciativa de crear-nos per amor i de triar-nos per a una missió determinada, també se’ns avança en la vida d’oració. En el nostre diàleg amb el Senyor, és ell que pronuncia la primera paraula.

Aquesta paraula inicial ja es pot reconèixer en el desig de Déu, que ell mateix ha sembrat al nostre cor i que es desperta per mil experiències diferents. La primera aparició a Moisès va tenir lloc a l’Horeb, també anomenat «la muntanya de Déu». Allà, «se li va aparèixer l’àngel del Senyor en una flama enmig d’una bardissa. Moisès va mirar i veié que la bardissa cremava però no es consumia. I es va dir: “M’atansaré a contemplar aquest espectacle extraordinari: què ho fa que la bardissa no es consumeixi?”» (Ex 3, 2-3). No és mera curiositat davant d’un esdeveniment extraordinari, sinó la clara percepció que alguna cosa transcendent, superior a ell mateix, està passant. En la nostra vida, també nosaltres ens podem sorprendre davant de fets que ens obren una dimensió més profunda de la realitat. Pot ser un descobriment íntim, de quelcom que potser abans ens havia passat inadvertit: intuïm la presència de Déu en reconèixer algun dels seus dons, o en veure com les contradiccions ens han fet madurar i ens han preparat per afrontar diferents circumstàncies o tasques. Pot ser també un descobriment en la realitat que ens envolta: la família, els amics, la naturalesa... D’una manera o una altra, experimentem la necessitat de pregar, d’agrair, de demanar... i ens adrecem a Déu. Aquest és el primer pas.

«Quan el Senyor va veure que Moisès s’atansava per mirar, el cridà de la bardissa estant: —«Moisès, Moisès!» Ell respongué: —Soc aquí» (Ex 3, 4). El diàleg s’estableix quan la nostra mirada es troba amb la de Déu, que ja ens estava mirant. I les paraules —si és que són necessàries— flueixen quan deixem que vinguin primer les seves. Si ho intentem sols, no podrem pregar. Més aviat, convé posar els ulls en el Senyor i recordar la seva promesa consoladora: «Jo soc amb vosaltres dia rere dia fins a la fi del món» (Mt 28, 20).

Així doncs, una fe confiada en Déu és un ingredient bàsic de qualsevol oració sincera. Sovint, la millor manera de començar a pregar és demanar al Senyor que ell ens ensenyi. És el que van fer els apòstols i és el camí que sant Josepmaria ens va animar a recórrer: «Si no et consideres preparat, ves a Jesús com ho feien els seus deixebles: ensenyeu-nos de pregar! Veuràs com l’Esperit Sant ajuda la nostra feblesa, perquè nosaltres no sabem què hem de demanar per pregar com cal, però el mateix Esperit facilita els nostres precs amb gemecs inefables, que no poden comptar-se, que no es poden contar, per tal com no hi ha maneres adients per a descriure’n tota la profunditat».[3]

«Treu-te les sandàlies dels peus»

En finalitzar uns dies de recés espiritual, la beata Guadalupe Ortiz de Landázuri escrivia a sant Josepmaria: «Del meu tracte íntim amb Déu, de la meva oració, etc., ja us n’he parlat altres vegades: quan hi poso una mica de la meva part, el Senyor m’ho fa fàcil i em rendeixo del tot».[4] La iniciativa de l’oració —i l’oració mateixa— són un do de Déu. Alhora, també convé preguntar-nos quin paper ens correspon a nosaltres. El diàleg amb el Senyor és una gràcia i, per això, no és quelcom merament passiu, ja que per rebre es necessita, d’alguna manera, voler-la rebre.

A part de disposar-se de manera receptiva, què més es pot fer per tenir una vida d’oració intensa? Un bon començament pot ser adonar-nos de qui tenim davant, responent amb una actitud de reverència i d’adoració. En el diàleg del mont Horeb, «Déu li digué: —No t’acostis. Treu-te les sandàlies, que el lloc que trepitges és sagrat. I va afegir: —Jo soc el Déu del teu pare, el Déu d’Abraham, el Déu d’Isaac i el Déu de Jacob. Moisès es va tapar la cara perquè tenia por de mirar Déu» (Ex 3, 5-6).

Treure’s les sandàlies i cobrir-se el rostre va ser la resposta del més gran profeta del poble d’Israel en la seva primera trobada amb Déu. Amb aquests gestos expressava la seva consciència de ser davant del Déu transcendent. Quelcom semblant podem fer nosaltres quan ens apropem a Jesús al sagrari en una actitud d’adoració. Durant una vigília d’oració, davant de Jesús sagramentat, Benet XVI s’expressava amb paraules que ens parlen de com podem adorar el Senyor: «Aquí, en l’Hòstia consagrada, ell és davant nostre i entre nosaltres. Com llavors, s’oculta misteriosament en un sant silenci i, com llavors, revela precisament així el veritable rostre de Déu. Per nosaltres s’ha fet el gra de blat que cau a la terra i, si mor, dona molt de fruit fins al final del món (cf. Jn 12, 24). És present, com llavors a Betlem. I ens convida a la peregrinació interior que s’anomena adoració. Posem-nos ara en camí per a aquesta peregrinació, i demanem-li que ens guiï».[5]

L’actitud d’adoració es pot manifestar en la nostra oració de diferents maneres. Davant del Santíssim, per exemple, ens agenollem, com un signe de la nostra petitesa davant de Déu. I quan, per diverses circumstàncies, no sigui possible resar davant del Santíssim, podem fer actes equivalents, com mirar a l’interior de la nostra ànima per descobrir-hi el Senyor, i posar l’ànima de genolls, recitant amb calma cada paraula de l’oració inicial o d’una altra oració que ens recordi que estem en la seva presència.

El núvol el va cobrir

En un segon moment del seu diàleg amb Déu, Moisès va rebre les taules de la Llei. L’escena és tremenda i, alhora, de gran intimitat: «La glòria del Senyor es va posar damunt la muntanya del Sinaí, i el núvol la va cobrir durant sis dies. El dia setè, el Senyor va cridar Moisès d’enmig del núvol. La glòria del Senyor apareixia als ulls dels israelites com un foc abrandat al cim de la muntanya. Moisès va entrar al mig del núvol, pujà a la muntanya i s’hi estigué quaranta dies i quaranta nits» (Ex 24, 16-18).

Aquest núvol, a part de manifestar la glòria de Déu i ser figura anticipada de la presència de l’Esperit Sant, permetia un ambient d’intimitat en el diàleg entre el profeta i el seu creador. Això ens mostra que per pregar cal exercitar-se en algunes destreses que facilitin la intimitat amb Déu: amor al silenci, exterior i interior; constància, i una disciplina de l’escolta que permeti percebre la seva veu.

De vegades ens costa valorar el silenci i, si en l’oració no sentim res, acostumem a omplir el temps de paraules, lectures o, fins i tot, imatges i sons. Però és possible que, encara que ho fem amb bona intenció, d’aquesta manera no aconseguim escoltar el Senyor. Potser necessitem una conversió al silenci, que és més que un mer callar. Sant Josepmaria va recollir un apunt durant l’estiu del 1932 —posteriorment recollit a Camí— que mostra de manera gràfica com el diàleg amb Déu sempre haurà de passar per aquesta ruta: «El silenci és com el porter de la vida interior».[6]

Mentre els sons externs i les passions internes ens aparten de nosaltres mateixos, el silenci ens recull i ens porta a interrogar-nos sobre la nostra pròpia vida. L’activisme o la loquacitat en l’oració no ens apropen a Déu, ni ens permeten tampoc una activitat profunda. Amb l’agitació no queda temps per recollir-se, per pensar, per viure en profunditat, mentre que el silenci —interior i exterior— ens condueix a la trobada amb el Senyor, a meravellar-nos-hi. En efecte, l’oració necessita un silenci que no sigui merament negatiu, buit, sinó que estigui ple de Déu, que ens porti a descobrir la seva presència. Com apuntava la beata Guadalupe: «Aprofundir en aquest silenci fins a arribar on només hi ha Déu; on ni els àngels, sense permís nostre, no poden entrar». I allà, «adorar Déu, lloar-lo i dir-li coses tendres».[7] Aquest és el silenci que permet escoltar Déu.

Es tracta, en definitiva, de centrar la nostra atenció —intel·ligència, voluntat, afectes— en Déu, per deixar-nos interpel·lar per ell. Per això, ens podem fer les preguntes que suggeria el papa Francesc: «Hi ha moments en els quals et poses en la seva presència en silenci, romans amb ell sense presses, i et deixes mirar per ell? Deixes que el seu foc abrandi el teu cor? Si no li permets que ell alimenti l’escalfor del seu amor i de la seva tendresa, no tindràs foc, i així, com podràs encendre el cor dels altres amb el testimoni i les paraules?».[8]

Al costat del silenci, és igualment necessària la constància, perquè pregar és costós. Suposa temps i esforç, com li va passar a Moisès, que va estar sis dies cobert pel núvol, i només el setè dia va rebre la paraula del Senyor. Es requereix, en primer lloc, una constància exterior per mantenir un horari més o menys fix d’oració i una durada concreta. Aquesta va ser una recomanació constant en la vida de sant Josepmaria: «Meditació. —Temps fix i a hora fixa. —Si no, s’adaptarà a la nostra comoditat: això és falta de mortificació. I l’oració sense mortificació és poc eficaç».[9] Aquesta constància, si està moguda per l’amor, serà la porta d’entrada per a un tracte d’amistat amb Déu que estarà farcit de conversa, ja que ell no s’imposa: només ens parla si nosaltres ho volem. La constància, per part nostra, és una manera de manifestar i de conrear un desig ardent de rebre les seves paraules d’afecte.

A més de la constància exterior, es requereix una constància interior com a part de la disciplina de l’escolta: necessitem centrar la intel·ligència que es dispersa, moure la voluntat que no acaba de voler i alimentar els afectes que algunes vegades no acompanyen. Això pot cansar, sobretot si cal fer-ho sovint, perquè els estímuls que ens distreuen són molts. Alhora, l’escolta disciplinada no es pot confondre amb un rigorisme excessiu o amb uns exercicis de concentració massa metòdics, perquè l’oració flueix d’acord amb moltes circumstàncies. Fonamentalment flueix per on Déu permet —«el vent bufa allà on vol» (Jn 3, 8)—, però també corre d’acord amb la nostra situació particular. De vegades passem llargues estones pensant en les persones que estimem, demanant al Senyor per elles, i això pot ser ja un diàleg d’amor.

Alguns consells concrets que faciliten una escolta disciplinada poden ser: fugir de l’actitud multitasca per poder enfocar-se i ser present durant el diàleg, sense estar pensant en altres coses; fomentar la disposició de qui aprendrà, reconeixent humilment el nostre res i el seu tot, potser servint-nos de jaculatòries o oracions breus; formular al Senyor preguntes obertes, deixant-li espai perquè ens respongui quan vulgui, o simplement dient-li que estem disposats a fer el que ens indiqui; seguir el ritme i el rumb per on ens portin les consideracions del seu amor, evitant les distraccions amb altres pensaments col·laterals; aprendre a tenir la ment oberta per deixar-nos sorprendre per ell i per somiar amb els somnis de Déu, sense pretendre controlar massa l’oració. D’aquesta manera, ens anem obrint al misteri i a la lògica del Senyor, i això ens permet acceptar amb pau el fet de desconèixer per on ens portarà.

«Mostra’m la teva glòria»

En començar una estona d’oració, tenim l’expectativa raonable que el Senyor ens parlarà —com, de fet, passa algunes vegades. Tanmateix, ens podria frustrar que en finalitzar aquesta trobada no hàgim escoltat res, o molt poca cosa. En qualsevol cas, cal mantenir la certesa que en l’oració sempre hi ha fruit. Al mont Sinaí, «Moisès va dir: «Deixa’m contemplar, si et plau, la teva glòria». El Senyor sembla que vol satisfer aquest desig: «Jo faré passar davant teu tota la meva bondat i pronunciaré el meu nom, que és “el Senyor”. Jo concedeixo el meu favor a qui el vull concedir i em compadeixo de qui em vull compadir». No obstant això, les seves paraules prenen de cop un caire que podria semblar decebedor: «No podràs veure la meva cara, perquè el qui em veu no pot continuar vivint (...). «(...)i, quan passarà la meva glòria, t’amagaré en una esquerda de la roca i et taparé amb la mà fins que jo hagi passat. Després retiraré la meva mà i em podràs veure d’esquena; però la meva cara, ningú no la pot veure» (Ex 33, 18-23). Si Moisès s’hagués sentit frustrat per no haver aconseguit veure el rostre de Déu, com era el seu desig, hauria pogut abandonar el seu intent o perdre la motivació per a futures trobades. I, en canvi, es va deixar portar per Déu i així va arribar a ser aquell «que conegués el Senyor i el tractés cara a cara» (Dt 34, 10).

La clau de l’oració no consisteix a obtenir resultats tangibles, ni de bon tros estar ocupats durant un temps determinat. El que busquem mitjançant el diàleg amb el Senyor no és un resultat immediat, sinó ser capaços d’arribar fins aquell lloc, aquell estat vital —per dir-ho d’alguna manera— en què l’oració s’identifica cada vegada més amb la mateixa vida: pensaments, afectes, il·lusions... Es tracta d’estar amb el Senyor, mantenir-nos en la seva presència al llarg del dia. En definitiva, el fruit principal de l’oració és viure en Déu. Així, l’oració s’entén com una comunicació de vida: vida rebuda i vida viscuda, vida acollida i vida entregada. És igual, llavors, que no tinguem sentiments encesos, o llums fascinants. D’una manera molt més senzilla, el tema de la nostra oració serà —com ens deia sant Josepmaria[10]— el tema de la nostra vida, i viceversa, perquè la nostra vida sencera es convertirà en autèntica oració, avançant en un «curs ample, mans i segur».[11]

Jorge Mario Jaramillo

Notes

[1] Com suggereix el papa Benet XVI en les seves catequesis sobre l’oració: «Llegint l’Antic Testament, ressalta una figura entre les altres: la de Moisès, precisament com a home d’oració», Audiència general, 1.VI.2011.

[2] El mateix passa en el segon relat de la creació de l’home: cf. Gn 2, 16. Les cursives no són originals del text bíblic.

[3] Amics de Déu, núm. 244

[4] Carta, 12.XII.1949. A: Letras a un santo, II.

[5] Benet XVI, Discurs, 20.VIII.2005.

[6] Camí, núm. 281.

[7] Mercedes Eguíbar Galarza, Guadalupe Ortiz de Landázuri. Trabajo, amistad y buen humor, Palabra, Madrid, 2001, p. 87.

[8] Francesc, Ex. Ap. Gaudete et Exsultate, núm. 151.

[9] Solc, núm. 446.

[10] És Crist que passa, núm. 174.

[11] Amics de Déu, núm. 306

Torna als continguts

Com ens parla Déu

Territori de Perea, a l’est del Jordà, a l’actual Jordània. Al cim d’un turó elevat mil cent metres sobre el mar Mort s’alça, imponent, la fortalesa de Maqueronte. Allà, Herodes Antipes ha empresonat Joan Baptista (cf. Mc 6, 17).[1] La masmorra, freda i humida, està excavada a la roca. Tot és fosc. Regna el silenci. Un pensament turmenta Joan: el temps passa i Jesús no es manifesta amb la claredat que ell esperava. Ha tingut notícia de les seves obres (cf. Mt 11, 2), però no sembla parlar de si mateix com el Messies. I quan li pregunten directament, calla. És possible que Joan s’hagi equivocat? Però ell ho va veure clarament! Va veure l’Esperit baixar del cel com un colom i posar-se sobre seu! (cf. Jn 1, 32). De manera que, intranquil, envia uns deixebles perquè preguntin al Mestre: «Ets tu el qui ha de venir, o n’hem d’esperar un altre?» (Mt 11, 3).

Jesús respon de manera inesperada. En lloc de donar una resposta directa, dirigeix l’atenció cap a les seves obres: «Els cecs hi veuen, els coixos caminen, els leprosos queden purs, els sords hi senten, els morts ressusciten, els pobres reben l’anunci de la bona nova». Una resposta una mica incerta, però prou clara per a qui conegui els signes que les antigues profecies de la Sagrada Escriptura havien anunciat com a propis del Messies i del seu Regne: «Que visquin els teus morts, Senyor, que ressuscitin les seves despulles!» (Is 26, 19); o «llavors es desclouran els ulls dels cecs, i les orelles dels sords s’obriran» (Is 35, 5). Per això el Senyor, animant Joan a confiar, conclou: «I feliç aquell qui no em rebutjarà» (Mt 11, 6).

En aquesta escena podem reconèixer la situació de l’home que, de manera similar a Joan, creu que no escolta Déu en l’oració. És llavors quan Jesús convida a canviar de perspectiva: abandonar la cerca de certeses humanes i entrar en aquest joc misteriós en què el Senyor parla a través de les seves obres i de la Sagrada Escriptura. En aquelles paraules finals —«feliç aquell qui no em rebutjarà»— descobrim una crida a perseverar amb fe en l’oració, tot i que de vegades Déu no ens respongui com esperem.

Gestos que poden trencar el silenci

Sovint, qui comença a pregar s’ha d’enfrontar al silenci aparent de Déu: “Jo li parlo, li explico les meves coses, li pregunto què he de fer, però ell no em respon, no em diu res”. Es tracta de l’antiga queixa de Job: «Jo t’imploro, Déu meu, i no em respons! Estic davant teu, tu veus el que em passa» ( Jb 30, 20). És fàcil llavors que aparegui el desconcert: “Sempre he sentit dir que l’oració és diàleg, però a mi Déu no em diu res. Per què? Si, com diuen, a la resta de persones Déu els parla... per què a mi no? Què estic fent malament?”. Són els dubtes de l’home que prega que, en alguns moments, es poden convertir en una temptació contra l’esperança: “Si Déu no em respon, per què haig de resar?”. O, fins i tot si aquest silenci s’interpreta com una absència, en una temptació contra la fe: “Si Déu no em parla, llavors no hi és”.

Què es pot dir davant d’això? En primer lloc, que negar l’existència de Déu a causa del seu silenci aparent no és una cosa lògica. Déu pot triar callar, pels motius que siguin, i això no afegeix res a la seva existència o no existència, ni al seu amor per nosaltres. La fe en Déu —i en la seva bondat— està per damunt de tot. En qualsevol cas, pot ser una ocasió per implorar amb el salmista, plens de fe i confiança: «Déu meu, no et quedis en silenci, sense dir res, impassible.» (Sl 83, 2).

Tampoc no hem de dubtar de la nostra capacitat d’escoltar Déu. Hi ha ressorts a l’interior de l’home que, amb l’ajuda de la gràcia, li permeten escoltar el llenguatge de Déu, per més que aquesta capacitat estigui enfosquida pel pecat original i pels pecats d’un mateix. El primer capítol del Catecisme de l’Església Catòlica comença precisament amb aquesta afirmació: “L’home és capaç de Déu”. Sant Joan Pau II ho explicava així: “L’home, com diu la tradició del pensament cristià, és capax Dei: capaç de conèixer Déu i d’acollir el do de si mateix que ell li fa. En efecte, creat a imatge i semblança de Déu, està capacitat per viure una relació personal amb ell”;[2] una relació personal que pren la forma d’un diàleg format per paraules i gestos.[3] I, de vegades, només per gestos, com passa també en l’amor humà.

Així, per exemple, de la mateixa manera que entre dues persones un encreuament de mirades pot constituir un diàleg silenciós —hi ha mirades que parlen—, la conversa confiada de l’home amb Déu pot prendre també aquesta forma: la d’«un mirar Déu i sentir-se mirat per Ell. Com aquella mirada de Jesús a Joan, que va decidir per sempre el rumb de la vida del deixeble».[4] Diu el Catecisme que «la contemplació és mirada de fe»[5] i, moltes vegades, una mirada pot ser més valuosa i estar més carregada de contingut, d’amor i de llum per a les nostres vides, que una llarga successió de paraules. Sant Josepmaria, precisament parlant de l’alegria que genera una vida contemplativa, afirmava que «l’ànima es posa a cantar un altre cop amb un càntic nou, perquè se sap també esguardada amorosament per Déu, tothora».[6] Sentir aquesta mirada, i no només saber-se mirats, és un do que podem implorar amb humilitat, com «captaires de Déu».[7]

Mai no va parlar així cap home

Santa Teresa de Calcuta deia que «en l’oració vocal parlem a Déu; en la mental, ell ens parla a nosaltres; es vessa sobre nostre».[8] Es tracta d’una manera d’explicar el que és inefable: Déu ens parla vessant-se sobre nostre. I és que, en realitat, l’oració té molt de misteri. Aquesta trobada misteriosa entre Déu i la persona que prega té lloc de moltes maneres, però algunes no són evidents a primera vista, totalment comprensibles, o fàcilment constatables. El mateix Catecisme de l’Església ens ho adverteix: «Ens hem d’encarar a mentalitats d’“aquest món”; ens envaeixen si no vigilem bé. Per exemple: només seria veritat el que és verificat per la raó i la ciència (ara bé, pregar és un misteri que sobrepassa la nostra consciència i el nostre inconscient).»[9] Com Joan Baptista, moltes vegades anhelem una evidència que no sempre és possible en el terreny del que és sobrenatural.

La manera en què Déu parla a l’ànima ens excedeix, no ho podem comprendre del tot: «No puc abastar un saber tan admirable; és tan elevat que no el puc entendre» (Sl 139, 6). En efecte, el nostre alfabet no és l’alfabet de Déu, el nostre idioma no és el seu idioma, les nostres paraules no són les seves paraules. Quan Déu parla no necessita fer vibrar cordes vocals, i on se l’escolta no és a l’oïda, sinó al punt més recòndit i misteriós del nostre ésser, que de vegades anomenem cor i d’altres, consciència.[10] Déu parla amb la realitat que ell és i a la realitat que nosaltres som, de la mateixa manera que una estrella no es relaciona amb cap altra estrella amb paraules, sinó amb la força de la gravetat. Déu no necessita parlar-nos amb paraules —tot i que també ho pot fer—; en té prou amb les seves obres i amb l’acció secreta de l’Esperit Sant en les nostres ànimes, movent el nostre cor, inclinant la nostra sensibilitat o il·luminant la nostra ment per atreure’ns dolçament cap a ell. Pot ser que, en un primer moment, no en siguem ni tan sols conscients, però el pas del temps ens ajudarà a distingir aquests efectes seus en nosaltres: potser ens haurem fet més pacients, o més comprensius, o treballarem millor, o valorarem més l’amistat... en definitiva, estimarem Déu cada vegada més.

Per això, en parlar de l’oració, el Catecisme de l’Església assenyala que «la transformació del cor que prega és la primera resposta a la nostra petició».[11] Una transformació generalment lenta i gradual, de vegades imperceptible, però totalment certa, que hem d’aprendre a reconèixer i agrair. Així ho feia sant Josepmaria el 7 d’agost del 1931: «Avui aquesta diòcesi celebra la festa de la Transfiguració de Nostre Senyor Jesucrist. —En encomanar les meves intencions en la Santa Missa, em vaig adonar del canvi interior que Déu ha fet en mi durant aquests anys de residència a l’exCort... I això, malgrat jo mateix: sense la meva cooperació, puc dir. Crec que vaig renovar el propòsit de dirigir tota la meva vida al compliment de la Voluntat divina».[12] Aquest canvi interior, reconegut en l’oració, és una manera en què parla Déu... i quina manera! Llavors s’entén allò que els agutzils del Temple van dir de Jesús: «Mai no va parlar així cap home» (Jn 7, 46). Déu parla com ningú més ho pot fer: canviant el cor.

La paraula de Déu és eficaç (cf. Hb 4, 12), ens canvia, la seva acció en l’ànima ens supera. Així ho diu el mateix Jahvè per boca d’Isaïes: «Estan tan lluny els meus camins dels vostres, les vostres intencions de les meves, com el cel és lluny de la terra. Tal com la pluja i la neu cauen del cel i no hi tornen, sinó que amaren la terra i la fecunden, i la fan germinar fins que dona llavor als sembradors i pa per a aliment, així serà la paraula que surt dels meus llavis: no tornarà a mi infecunda. Realitzarà el que jo volia» (Is 55, 9-11). Aquesta eficàcia misteriosa també ens convida a la humilitat, que “és la disposició per rebre gratuïtament el do de la pregària”,[13] perquè ens ajuda a confiar i obrir-nos a l’acció de Déu.

La tremenda llibertat de Déu

Déu parla quan vol. No podem posar raïls a l’Esperit Sant. No és a les nostres mans dirigir la seva acció en les nostres ànimes. En una ocasió, sant Josepmaria assenyalava que Jesucrist, present a Sagrari, «és un Senyor que parla quan vol, quan un menys ho espera, i diu coses concretes. Després calla, perquè vol la resposta de la nostra fe i de la nostra lleialtat».[14] En efecte, s’entra en pregària no per la porta del sentiment —veure, escoltar, sentir—, sinó «per la porta estreta de la fe»,[15] manifestada en la cura i la perseverança que posem en les nostres estones d’oració; tot i que de vegades no ho vegem immediatament, aquestes sempre tenen fruit.

Així li va passar també moltes vegades al fundador de l’Opus Dei; per exemple, el 16 d’octubre del 1931, segons ens ho relata ell mateix: «Vaig voler fer oració, després de la Missa, en la quietud de la meva església. No ho vaig aconseguir. A Atocha, vaig comprar un diari (l’ABC) i vaig agafar el tramvia. A aquestes hores, en escriure això, només he pogut llegir un paràgraf del diari. Vaig sentir afluir l’oració d’afectes, copiosa i ardent. Així vaig estar al tramvia i fins a casa meva».[16] Sant Josepmaria intenta, aparentment sense èxit, fer l’oració en un lloc recollit. Tanmateix, pocs minuts després, en la bullícia d’un tramvia ple de gent, en començar a llegir les notícies del dia, és atret per la gràcia de Déu i té «l’oració més pujada» que havia tingut mai, segons les seves paraules.

Molts altres sants han estat testimonis d’aquesta llibertat de Déu per parlar a l’ànima quan vol. Santa Teresa de Jesús, per exemple, ho explicava amb la imatge de la llenya i el foc. Moltes vegades li havia passat que, malgrat posar-hi tot el seu esforç —la llenya—, finalment l’oració —el foc— no brollava. Escriu: “Em reia de mi i m’agradava veure la baixesa d’una ànima quan Déu no hi està sempre obrant. (...) Tot i que hi posa llenya i fa tot el que pot per part seva, no fa cremar el foc del seu amor. (...) Llavors una ànima, encara que es trenqui el cap en bufar i concertar els troncs, sembla que tot ho ofega més. Crec que el millor és que es rendeixi del tot, perquè no pot res per si sola”,[17] ja que Déu parla quan vol.

Però, alhora, Déu ens ha parlat moltes vegades; és més, no deixa mai de parlar-nos. En certa manera, aprendre a pregar és aprendre a reconèixer la veu de Déu en les seves obres, com el mateix Jesús va fer veure a sant Joan Baptista. L’Esperit Sant no deixa d’actuar al nostre interior, per això sant Pau podia recordar als Corintis que «ningú no pot dir: “Jesús és el Senyor”, si no el mou l’Esperit Sant»(1 Co 12, 3). Això ens omple de pau. Qui perd això de vista, pot caure fàcilment en la desesperança: «Els qui busquen Déu per la pregària es desanimen aviat perquè ignoren que la pregària també ve de l’Esperit Sant i no pas d’ells sols».[18] Per no desanimar-nos mai en l’oració, cal tenir una gran confiança en l’Esperit Sant i en el seu actuar multiforme i misteriós en les nostres ànimes: «Amb el Regne de Déu passa com quan un home sembra la llavor a la terra: tant si dorm com si està despert, de nit i de dia, la llavor germina i creix, sense que ell sàpiga com» (Mc 4, 26).

Des de dins

Déu parla actuant en les nostres potències, que pot moure des de dins: a la nostra intel·ligència, a través de les inspiracions; als nostres sentiments, a través dels afectes; a la nostra voluntat, a través dels propòsits. Per això, tal com ens va ensenyar sant Josepmaria, en finalitzar la nostra oració podem dir: «Us dono gràcies, Déu meu, pels bons propòsits, afectes i inspiracions que m’heu comunicat en aquesta meditació».

Però, en considerar aquesta realitat, es pot presentar un dubte: «I com puc saber que és ell qui em parla? Com puc saber que aquests propòsits, afectes i inspiracions no són simples ocurrències, desitjos i sentiments meus?». La resposta no és fàcil. Pregar és un art que s’aprèn amb el pas del temps i amb l’ajuda de la direcció espiritual. Però sí que podem dir que ve de Déu tot el que ens porta a estimar-lo més a ell i els altres, a complir la seva voluntat, també quan implica sacrifici i generositat. Són moltes les persones habituades a pregar que poden dir: «En la meva oració penso les mateixes coses que penso al llarg del dia, però amb una diferència: en acabar, sempre ho faig amb un “però no es faci la meva voluntat, sinó la teva” al cor, i això no em passa en els altres moments».

Déu parla, moltes vegades, directament al cor, el llenguatge del qual coneix com ningú. Ho fa a través de desitjos profunds que ell mateix sembra. Per això, escoltar Déu moltes vegades consisteix a bussejar en el mateix cor i tenir la valentia de posar davant d’aquest els nostres anhels, amb la intenció de discernir el que ens porta a complir la seva voluntat i el que no. Què desitjo realment? Per què? D’on venen aquests impulsos? On em condueixen? M’estic enganyant, fingint que no hi són i ignorant-los? Davant d’aquestes preguntes, normals en qui vol viure una vida d’oració, el Papa Francesc ens recomana: «Per a no equivocar-se cal que (...) demanar-se: em conec a mi mateix, més enllà de les aparences o de les meves sensacions?, conec el que alegra o entristeix el meu cor?».[19]

A més de parlar al nostre cor i a la nostra intel·ligència, Déu també ho fa per mitjà dels nostres sentits interns: parla a la nostra imaginació, suscitant una escena o una imatge; i parla a la nostra memòria, portant un record o unes paraules que poden ser una resposta a la nostra oració o una indicació dels seus desitjos. Això, per exemple, li va passar a sant Josepmaria el 8 de setembre del 1931. Estava resant a l’església del Patronato de Enfermos, sense gaires ganes —com ell mateix ens diu—, amb la imaginació distesa, «quan em vaig adonar que, sense voler, repetia unes paraules llatines, en les quals mai no m’havia fixat i que no tenia per què guardar a la memòria: Encara ara, per recordar-les, necessitaré llegir-les a la quartilla, que sempre porto a la butxaca per apuntar el que Déu vol (...) (instintivament, portada per costum, hi vaig anotar, allà mateix al presbiteri, la frase, sense donar-li importància): així diuen les paraules de l’Escriptura, que em vaig trobar als llavis: “et fui tecum in omnibus ubicumque ambulasti, firmans regnum tuum in aeternum”: vaig aplicar la meva intel·ligència al sentit de la frase, repetint-la a poc a poc. I després, ahir a la tarda, avui mateix, quan he tornat a llegir aquestes paraules (ja que —repeteixo—, com si Déu tingués interès a ratificar-me que van ser seves, no les recordo d’una vegada a l’altra), he comprès bé que Crist-Jesús em va donar a entendre, per a consol nostre, que “l’Obra de Déu estarà amb Ell arreu, afirmant el regnat de Jesucrist per sempre”».[20]

Per parlar-nos, Déu també es pot servir de les notes que prenem en un curs de recés o en un mitjà de formació, especialment quan les rellegim en l’oració intentant de captar-ne el sentit. Allà potser hi podrem descobrir un fil conductor o repeticions que ens donin una pista de què ens vol dir el Senyor.

Un murmuri incessant

És veritat que de vegades el Senyor parla clarament i de manera sobrenatural, però no sol ser el més comú. Ordinàriament Déu parla baixet i, per això, de vegades no ens adonem dels petits regals —propòsits, afectes, inspiracions— que ens ofereix en una oració senzilla. Ens pot passar com al general sirià Amman, que quan el profeta Eliseu el va animar a banyar-se set vegades al riu perquè es curés de la lepra, es lamentava dient: «Jo em pensava que sortiria ell en persona i, dret, invocaria el nom del Senyor, el seu Déu, mouria la mà cap a la meva pell malalta i així la lepra fugiria» (2 Re 5, 11). Amman va acudir al Déu d’Israel, però esperava una cosa cridanera, fins i tot sorollosa. Afortunadament, els seus servents el van fer reflexionar: «Si el profeta t’hagués prescrit una cosa difícil, no l’hauries feta? Doncs molt més si tan sols t’ha dit: “Renta’t i quedaràs net de la lepra”» (2 Re 5, 13). El general va tornar per complir el consell, aparentment massa ordinari, i d’aquesta manera va entrar en contacte amb el poder salvador de Déu. En l’oració, convé valorar aquestes petites llums sobre el que ja sabem, les mocions de l’Esperit Sant a les coses de sempre, els afectes de petita intensitat, els propòsits fàcils, sense menysprear-los per prosaics, ja que tot això pot ser de Déu.

A una pregunta sobre l’oració, el cardenal Ratzinger va respondre així: «Generalment, Déu no parla massa alt, però sí que ens parla una vegada i una altra. Sentir-lo depèn, com és natural, que el receptor —diguem— i l’emissor estiguin en sintonia. Ara en el nostre temps, amb el nostre estil de vida i forma de pensar actuals, hi ha massa interferències entre tots dos i sintonitzar és particularment difícil... És obvi que Déu no parla massa alt; però al llarg de tota la vida sí que ens parla per signes o servint-se de trobades amb altres persones. N’hi ha prou simplement amb estar una mica atents i no consentir que les coses de fora ens absorbeixin completament».[21] Aquesta capacitat d’atenció té molt a veure amb el recolliment interior —de vegades també exterior— i és quelcom en què ens hem d’entrenar. Per percebre Déu cal que ens procurem moments en què interrompem el tràfec quotidià i afrontem la força de la solitud amb ell. Necessitem silenci.

El cert és que Déu ens parla de mil maneres. Pot passar que estiguem tan acostumats als seus dons que ja no ens n’adonem, que no li reconeguem, com els passava als paisans de Jesús: «No és el fill del fuster? La seva mare, no és aquella que es diu Maria? Els seus germans, no es diuen Jaume, Josep, Simó i Judes? I les seves germanes, no viuen totes entre nosaltres?» (Mt 13, 55-56). Hem de demanar a l’Esperit Sant que ens dilati les pupil·les, que ens obri les orelles, que ens purifiqui el cor i que ens il·lumini la consciència per saber reconèixer el seu murmuri incessant, aquest rumor immortal dins nostre.

Déu ja ens ha parlat

Quan Jesús respon als deixebles de Joan Baptista enumerant-ne els signes —«els cecs hi veuen, els coixos caminen, els leprosos queden purs, els sords hi senten, els morts ressusciten, els pobres reben l’anunci de la bona nova» (Mt 11, 5)—, està anunciant el compliment de les antigues profecies de la Sagrada Escriptura sobre el Messies. I és que Déu ens ha parlat i ens parla a cadascun de nosaltres, de manera eminent, a través de la Sagrada Escriptura: «En els llibres sagrats el Pare del cel va a trobar amb amor els seus fills i conversa amb ells».[22] Per això, «la lectura de la sagrada Escriptura ha d’anar acompanyada de la pregària a fi que hi hagi diàleg entre Déu i l’home; perquè «parlem amb ell quan preguem, i l’escoltem quan llegim les paraules divines” (Sant Ambrosi, off. 1, 88)».[23] Les paraules de la Bíblia no només estan inspirades per Déu, són també inspiradores de Déu.

De manera especial escoltem Déu als Evangelis, que recullen les paraules i els fets de Nostre Senyor Jesucrist. Així ho remarca l’autor de la Carta als Hebreus: «En moltes ocasions i de moltes maneres, Déu antigament havia parlat als pares per boca dels profetes; però ara, en aquests dies, que són els definitius, ens ha parlat a nosaltres en la persona del Fill» (He 1, 1-2). Sant Agustí considerava que l’Evangeli era «la boca de Crist: està assegut al Cel, però no deixa de parlar a la terra».[24] Per això la nostra oració viu de la meditació de l’Evangeli; llegint, meditant, rellegint, gravant a la memòria, considerant una vegada i una altra les seves paraules, Déu ens parla al cor.

Sant Josepmaria, seguint la tradició de l’Església, recomanava contínuament escoltar Déu a través de la meditació dels evangelis: «Jo t’aconsello que, en la teva oració, intervinguis en els passatges de l’Evangeli, com un personatge més. Primer t’imagines l’escena o el misteri, que et servirà per a recollir-te i meditar. En acabat apliques l’enteniment, per considerar aquell tret de la vida del Mestre: el seu Cor entendrit, la seva humilitat, la seva puresa, el seu compliment de la Voluntat del Pare. Després li expliques tot allò que sol esdevenir-te en aquestes coses, el que et passa, què tens. Estigues a l’aguait, perquè potser Ell voldrà dir-te quelcom: i sorgiran aquestes mocions interiors, això d’atinar-hi, aquelles reconvencions».[25] El nostre esforç s’expressa en accions concretes: imaginar l’escena, intervenir en els passatges, considerar un tret del Mestre, explicar-li què ens passa... I el segueix aquesta possible resposta de Déu: indicar-nos això o això altre, suscitar mocions interiors en la nostra ànima, fer-nos adonar d’alguna cosa. Així es construeix el diàleg amb ell.

En una altra ocasió, sant Josepmaria també ens animava a contemplar i imitar Jesucrist amb aquestes paraules: «Sigues tu un personatge en aquella trama divina, i reacciona. Contempla els miracles de Crist, sent el flux i el reflux de la multitud al seu voltant, canvia paraules d’amistat amb els primers Dotze... Mira el Senyor als ulls i enamora-te’n, per ser tu un altre Crist».[26] Contemplar, sentir, canviar paraules d’amistat, mirar... són accions que requereixen despertar i posar en marxa les nostres facultats i sentits, la nostra imaginació i la nostra intel·ligència. Perquè cadascun de nosaltres és allà, a cada pàgina de l’Evangeli. Cada escena, cada acte de Jesús, està donant sentit a la meva vida i la il·lumina. Les seves paraules se m’adrecen i sostenen la meva existència.

José Brage

Notes

[1] Cf. Flavio Josefo, Antigüedades judías, 18, 5, 2.

[2] Sant Joan Pau II, Audiència General, 26.VIII.1998.

[3] Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2567.

[4] Sant Josepmaria, apunts agafats en una meditació el 9.I.1959; a: Mientras nos hablaba en el camino, p. 98.

[5] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2715.

[6] Sant Josepmaria, homilia “Hacia la santidad”, Amics de Déu, núm. 307.

[7] Cf. Sant Agustí, Sermón 56, 6, 9.

[8] Santa Teresa de Calcuta, El amor más grande, Urano, Barcelona 2012, p. 23.

[9] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2727.

[10] «La consciència és el nucli secretíssim i el sagrari de l’home, on es troba tot sol amb Déu, la veu del qual ressona en la seva intimitat (Gaudium et spes núm. 16)» Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 1776.

[11] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2739.

[12] Sant Josepmaria, Apunts íntims, núm. 217, a: Andrés Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, Rialp, Madrid, 1997, tom I, p. 380-381.

[13] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2559.

[14] Sant Josepmaria, apunts agafats en una reunió familiar el 18.VI.1972.

[15] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2656.

[16] Sant Josepmaria, Apunts íntims, núm. 334. a: Andrés Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. I, p. 389.

[17] Santa Teresa de Jesús, Llibre de la Vida, Monte Carmelo, Burgos, 1977, cap. XXVII.

[18] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2726.

[19] Francesc, Ex. ap. Christus vivit, 25.III.2019, núm. 285.

[20] Sant Josepmaria, Apunts íntims, núm. 273. a: Andrés Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. I, p. 385-386.

[21] Joseph Ratzinger, La sal de la tierra, Palabra, Madrid 1997, p. 33.

[22] Concili Vaticà II, Const. dogm. Dei Verbum, núm. 21. Cf. Catecisme de l’Església catòlica, núm. 2700.

[23] Concili Vaticà II, Const. dogm. Dei Verbum, núm. 25. Cf. Catecisme de l’Església catòlica, núm. 2653.

[24] Sant Agustí, Sermó 85, 1.

[25] Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 253.

[26] Sant Josepmaria, apunts agafats en una meditació el 12.X.1947; a: Mientras nos hablaba en el camino, p. 36.

Torna als continguts

Buscant la connexió

Al segle passat es va parlar molt sobre la suposada existència d’un telèfon vermell que comunicava els dirigents de dues grans potències mundials, encara que aquestes estiguessin a milers de quilòmetres de distància entre si. La idea de poder parlar immediatament amb persones tan llunyanes va causar molta sorpresa. Encara eren inimaginables els dispositius mòbils que coneixem avui dia. Referint-se a aquest artefacte, el 1972 sant Josepmaria va dir que nosaltres tenim «un fil directe amb Déu Nostre Senyor, molt més directe (...). És tan bo, que està sempre disponible, que no ens fa esperar».[1]

Per la fe sabem que el Senyor està sempre a l’altre costat de la línia. Tanmateix, quantes vegades hem experimentat dificultats per sentir-lo o per ser constants en els temps d’oració que ens hem proposat! Algunespersones les expressen dient que «no connecten amb Déu». És una experiència dolorosa que pot conduir a abandonar l’oració. Probablement també nosaltres ho hem viscut. De vegades, per molt afany que hi posem, fins i tot després de fer-ho durant anys, persisteix la sensació de no saber parlar amb Déu: malgrat que estiguem segurs de tenir-hi un fil directe, no aconseguim sortir del monòleg interior, no assolim aquesta intimitat que tant anhelem.

El Papa Francesc ens encoratja a «mantenir la connexió amb Jesús, estar en línia amb Ell (...). Així com et preocupa no perdre la connexió amb internet, procura que estigui activada la teva connexió amb el Senyor, i això significa no trencar el diàleg, escoltar-lo, explicar-li les teves coses».[2] Com ens podem mantenir desperts a l’altre costat de la línia? Què podem fer perquè la nostra oració sigui un diàleg de dos? Quin és el camí perquè, amb el pas dels anys, continuem creixent en intimitat amb el Senyor?

Els mira des de la vora

Després de la Resurrecció, els deixebles es traslladen a Galilea, perquè així ho havia indicat el Senyor a les santes dones: «Allà em veuran» (Mt 28, 10). S’està fent de dia. Pere i Joan, acompanyats de cinc deixebles més, remen cap a la terra després d’una nit de pesca infructuosa. Jesús els mira des de la vora (cf. Jn 20, 4). De manera similar al que passa en aquella escena, quan comencem a pregar ens posem en presència de Jesús, sabent que ell ens està esperant; ens observa des de la vora en actitud d’espera i d’escolta. Imaginar que la mirada del Senyor es posa sobre nosaltres ens ajudarà durant tota l’oració. També nosaltres el volem mirar: «Que jo et vegi: aquí hi ha el nucli de l’oració».[3] En l’origen del diàleg amb Déu, efectivament, hi ha un encreuament de mirades entre dues persones que s’estimen: «Mirar Déu i deixar-se mirar per Déu: això és pregar».[4]

Però també volem escoltar les seves paraules, percebre quant ens estima i saber què vol. Els deixebles no havien pescat res, però Jesús els parla, els dona instruccions perquè no tornin amb les mans buides: «Tireu la xarxa a la dreta de la barca i trobareu peix» (Jn 21, 6). Les bones converses depenen moltes vegades de la sintonia que s’estableix amb les primeres paraules. De la mateixa manera, els primers minuts d’oració són importants, perquè marquen una pauta per a la resta. Entossudir-nos a començar la conversa ens ajudarà a mantenir viu el diàleg posterior amb més facilitat.

Fins aquell moment, els deixebles que anaven a la barca dubtaven. Quan van veure les xarxes plenes de peixos, quan es van adonar que haver entrat en aquell diàleg amb Jesús va ser més eficaç que tantes hores d’esforç solitari, Joan li va dir a Pere: «És el Senyor!» (Jn 21, 7). Aquesta certesa ja és un començament d’oració: el Senyor és aquí, al nostre costat, tant si som davant del tabernacle com a qualsevol altre lloc.

Com l’Esperit Sant ho permet

Arrossegant la barca, pesada per les xarxes plenes, els deixebles arriben a la vora. Allà es troben un esmorzar inesperat de pans i peix a la brasa. En asseure’s entorn del foc, mengen en silenci. Cap dels deixebles «no gosava preguntar-li qui era, perquè sabien que era el Senyor» (Jn 21, 12). El pes de la conversa recau sobre Jesús. Certament, la clau en l’oració és deixar fer a Déu, més que l’esforç del mateix cor. Quan van preguntar a sant Joan Pau II com era la seva oració, va respondre: «Caldria preguntar-ho a l’Esperit Sant! El Papa resa tal com l’Esperit Sant li permet resar».[5] L’element més important és el tu, perquè és Déu qui té la iniciativa.

Després de posar-nos en presència de Déu, cal apagar els sorolls i perseguir un silenci interior que suposa cert esforç. Així serà més fàcil escoltar la veu de Jesús que ens pregunta: «Nois, no teniu res per a menjar?» (Jn 21, 5); que ens indica: «Porteu peixos dels que acabeu de pescar» (Jn 21, 10); o que ens demana amablement: «Segueix-me» (Jn 21, 19). Per això, el Catecisme de l’Església assenyala que és necessari un combat per desconnectar per connectar i, així, parlar amb Déu en la solitud del nostre cor.[6] Els sants han repetit moltes vegades aquest consell: «Deixa un moment les teves ocupacions habituals; entra un instant en tu mateix, lluny del tumult dels teus pensaments. Deixa fora teu les preocupacions aclaparadores; aparta de tu les teves inquietuds (...). Entra a l’estança de la teva ànima; exclou-ho tot, excepte Déu i el que et pugui ajudar per buscar-lo; i així, amb totes les portes tancades, ves darrere d’Ell. Digues, doncs, ànima meva, digues a Déu: “Buscar la teva presència és el que vull, Senyor” (Sl 27, 8)».[7]

Això no sempre serà senzill, perquè les tasques i preocupacions capten fortament la nostra memòria i imaginació i poden omplir la nostra interioritat. Sens dubte, no hi ha cap vareta màgica, perquè les distraccions són d’ordinari inevitables i és difícil mantenir una atenció sense alts i baixos. Sant Josepmaria aconsellava convertir-les en tema de conversa amb Jesús, aprofitant «per demanar per l’objecte d’aquesta distracció, per aquelles persones, i deixar actuar el Senyor, que treu sempre el que vol de cada flor».[8] És també una ajuda eficaç trobar bons moments i llocs propicis; tot i que es pot pregar a tot arreu, no totes les circumstàncies faciliten el diàleg ni expressen de la mateixa manera els desitjos sincers de pregar.

L’oració introductòria: connexió

Amb l’objectiu de facilitar la connexió, sant Josepmaria recomanava una oració introductòria que ell solia fer servir.[9] En aquestes paraules ens ensenya a començar amb un acte de fe i amb una disposició humil: «Crec que ets aquí», «t’adoro amb reverència». És simplement una manera de dir a Jesús: «He vingut a estar amb tu, et vull parlar i vull que tu també em parlis; et dedico aquests moments amb la il·lusió que aquesta trobada m’ajudi a unir-me més a la teva voluntat». En dir «crec fermament» estem expressant una realitat, però també un desig; demanem al Senyor que ens augmenti la fe, perquè sabem que «la fe és la que atorga ales a l’oració».[10] I aquest acte de fe ens porta immediatament a l’adoració amb què reconeixem, d’una banda, la seva grandesa i, alhora, li manifestem la decisió d’abandonar-nos a les seves mans. Tot seguit, reconeixem les nostres debilitats demanant perdó i gràcia, perquè «la humilitat és el fonament de la pregària».[11] Ens considerem petits davant de la seva grandesa, mancats de recursos propis. L’oració és un do gratuït que l’home ha de demanar com un captaire. Per això sant Josepmaria concloïa que «l’oració és la humilitat de l’home que reconeix la seva profunda misèria».[12]

Creure, adorar, demanar perdó i sol·licitar ajuda: quatre moviments del cor que ens obren a una bona connexió. Ens pot ajudar la repetició serena d’aquesta oració introductòria, degustant-la paraula per paraula. Potser convé repetir-la diverses vegades fins que la nostra atenció quedi centrada en el Senyor. També ens pot servir construir una oració introductòria més personalitzada i fer-la servir quan estiguem més secs o dispersos. En general, si ens trobem distrets o amb la ment buida, repetir a poc a poc una oració vocal (el Parenostre o la que més ens mogui en aquell moment) és avantatjós per fixar l’atenció i asserenar l’ànima: una, dues, tres vegades, cuidant la cadència, reposant les paraules o canviant-ne algunes.

Una foguera encesa: diàleg

Aquesta connexió inicial precedeix el nucli de l’oració, aquest «diàleg amb Déu, de cor a cor, en el qual intervé tota l’ànima: la intel·ligència i la imaginació, la memòria i la voluntat».[13] Si tornem a aquella matinada en què els deixebles continuaven sorpresos per la pesca miraculosa, Jesús encén un foc per escalfar el que ha preparat. Podem imaginar com ho faria, esquivant els possibles esculls perquè el foc agafés cos. De la mateixa manera, si considerem l’oració com una petita foguera que volem veure créixer, en primer lloc hem de trobar un combustible adequat.

El combustible que alimenta la foguera és ordinàriament el conjunt de tasques que tenim entre mans i les nostres circumstàncies personals: el tema del diàleg és la nostra vida. Les nostres alegries, tristeses i preocupacions són el millor resum del que portem al cor. Amb paraules senzilles, la nostra conversa va enganxada al terreny del dia a dia, com podem imaginar que va passar en l’esmorzar pasqual. Fins i tot, en no poques ocasions, començarà amb un: «Senyor, que no en sé!».[14] Així mateix, l’oració cristiana no es limita a obrir la mateixa intimitat a Déu, ja que d’una manera especial alimentem la foguera amb la mateixa vida de Crist. Parlem amb Déu també d’ell, del seu pas per la terra, dels seus desitjos de redempció. Juntament amb tot això, com que ens sentim responsables dels nostres germans, «el cristià no deixa el món fora de la porta de la seva habitació, sinó que porta al cor les persones i les situacions, els problemes, tantes coses».[15]

A partir d’aquí, cadascú buscarà les maneres de pregar que li vagin millor. No hi ha regles fixes. Indubtablement, seguir un cert mètode ens permet saber què fer fins que experimentem la iniciativa de Déu. Així, per exemple, a algunes persones els serveix tenir un pla flexible d’oració al llarg de la setmana. De vegades, escriure el que diem ofereix molts avantatges per no distreure’ns. L’oració serà d’una manera en períodes de treball intens i d’una altra en èpoques més pacífiques; també anirà compassada al temps litúrgic en què es troba l’Església. Hi ha molts camins que se’ns obren: capbussar-nos en la contemplació de l’Evangeli buscant la Humanitat Santíssima del Senyor o meditar un tema acompanyats d’un bon llibre, conscients que la lectura facilita l’examen; hi haurà dies de més petició, lloança o adoració; resar amb assossec jaculatòries és un bon camí per a moments d’agitació interior; altres vegades ens quedarem callats, sabent que Crist o Maria ens miren afectuosament. Al final, sigui quin sigui el camí pel qual ens hagi portat l’Esperit Sant, tot ens condueix a «conèixer-lo i conèixer-te».[16]

El vent i la fullaraca

A més d’un bon combustible, ens convé tenir en compte els obstacles que podem trobar per mantenir viva la flama: el vent de la imaginació que intenta apagar la feble flama inicial i la fullaraca humida de les petites misèries que intentarem cremar.

La imaginació, certament, té un paper important en el diàleg i caldrà comptar-hi especialment quan contemplem la vida del Senyor. Però, alhora, és la boja de la casa i la que sol portar la veu cantant en els nostres mons de fantasia. Tenir la imaginació massa solta i sense control és font de dispersió. D’aquí la necessitat de rebutjar les escomeses del vent que vol apagar el foc i, alhora, encoratjar les que ajuden a avivar-lo. Hi ha un detall significatiu en la trobada del Ressuscitat amb els seus deixebles a la vora del Tiberíades. Només un d’ells ha estat al Calvari, sant Joan, i és precisament ell qui descobreix el Senyor. El contacte amb la creu ha purificat la seva mirada: s’ha fet més fina i encertada. El dolor aplana el camí de l’oració; la mortificació interior condueix a la imaginació, a avivar la foguera, i evitar que es converteixi en un vent descontrolat que la sufoqui.

Finalment, hem de tenir en compte la humitat de la fullaraca. Al nostre interior hi ha un submon de mals records, petits rancors, susceptibilitats, enveges, comparacions, sensualitat i desitjos d’èxit que ens centren en nosaltres mateixos. L’oració ens porta precisament en la direcció contrària: a oblidar-nos del jo amb l’objectiu de centrar-nos en ell. Necessitem que aquest fons afectiu es ventili en la nostra oració, traient aquesta humitat a la llum, posant-la davant del sol que és Déu i dir: «Mira això, i això, tan dolent, ho deixo davant teu, Senyor: purifica-ho». Llavors, li demanarem ajuda per perdonar, oblidar, alegrar-nos del bé aliè; per veure la part positiva de les coses, rebutjar les temptacions o agrair les humiliacions. D’aquesta manera, s’evaporarà aquesta humitat que podria dificultar la nostra conversa amb Déu.

Un desig que continua

Connexió, diàleg i balanç. El tram final de l’oració és el moment de retenir, de saber què ens emportem. Això conduïa sant Josepmaria a pensar en els «propòsits, afectes i inspiracions».[17] Després del diàleg amb Déu brolla amb senzillesa un desig de millora, de complir-ne la voluntat. Aquest desig, deia sant Agustí, és ja bona oració: mentre continuïs desitjant, seguiràs orant.[18] Aquestes intencions de vegades es podran plasmar en propòsits que, sovint, seran concrets i pràctics. En qualsevol cas, l’oració serveix d’impuls per viure en presència de Déu les hores següents. Els afectes han pogut ser presents amb més o menys vivor; no sempre són importants, tot i que, si no hi hagués mai afectes, ens hauríem de preguntar on posem habitualment el cor. Sens dubte, no són necessàriament emocions sensibles, perquè els afectes també es poden suscitar amb els desitjos tranquils de la voluntat, com quan un vol estimar.

Les inspiracions són llums de Déu que convindrà anotar, perquè ens ajudaran molt en oracions futures. Passat el temps, poden ser un bon combustible que desperti l’ànima en moments més àrids, en els quals estiguem poc lúcids o apàtics. Encara que quan entreveiem aquestes inspiracions ens sembli que mai no les oblidarem, en realitat el temps desgasta la memòria. Per això convé apuntar-les en calent, quan s’escriuen amb una vivor singular: «Aquestes paraules que t’han ferit en l’oració, grava-les en la teva memòria i recita-les a poc a poc, moltes vegades durant el dia.»[19]

No ens oblidem de l’ajuda que ens ofereixen els aliats del cel. En sentir-nos dèbils acudim als que són més a prop de Déu. Ho podem fer tant al principi com al final, i també quan notem la dificultat per mantenir viva la flama. Especialment present serà la nostra Mare, el seu espòs Josep i l’àngel de la guarda que ens «portarà santes inspiracions».[20]

José Manuel Antuña

Notes

[1] Sant Josepmaria, apunts d’una reunió familiar el 8.XI.1972.

[2] Francesc, Ex. ap. Christus vivit, núm. 158.

[3] Benet XVI, Audiència, 4.V.2011.

[4] Francesc, Audiència, 13.II.2019.

[5] Sant Joan Pau II, Travessant el llindar de l’esperança, Plaza & Janés, Barcelona 1994, p. 41.

[6] Cf. Catecisme de l’Església catòlica, núm. 2725.

[7] Sant Anselm, Proslogion, cap. 1.

[8] Sant Josepmaria, apunts d’una reunió familiar el 21.II.1971.

[9] L’oració és la següent: «Senyor meu i Déu meu: crec fermament que ets aquí, que em veus, que em sents. T’adoro amb profunda reverència. Et demano perdó pels meus pecats i gràcia per fer amb fruit aquesta estona d’oració. Mare meva immaculada, sant Josep, pare i senyor meu, àngel de la meva guarda: intercediu per mi».

[10] Sant Joan Clímac, Escala del Paradís, esglaó 28.

[11] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2559.

[12] Sant Josepmaria, Solc, núm. 259.

[13] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 119.

[14] Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 244.

[15] Francesc, Audiència, 13.II.2019.

[16] Sant Josepmaria, Camí, núm. 91.

[17] L’oració final completa que recomanava sant Josepmaria és: «Us dono gràcies, Déu meu, pels bons propòsits, afectes i inspiracions que m’heu comunicat en aquesta meditació. Us demano ajuda per posar-los en pràctica. Mare meva immaculada, sant Josep, pare i senyor meu, àngel de la meva guarda: intercediu per mi».

[18] Cf. sant Agustí, Enarrat. in Ps. 37, 14.

[19] Sant Josepmaria, Camí, núm. 103

[20] Sant Josepmaria, Camí, núm. 567.

Torna als continguts

En el temps oportú

Quan la va veure entrar a casa seva, Elisabet es va adonar que Maria havia deixat de ser una nena. Probablement l’havia vist néixer i créixer, tan especial com era ella, ja des de molt petita. Després havien viscut lluny l’una de l’altra. En reconèixer-la ara a la llinda de casa seva, es va omplir d’alegria. L’evangelista ens diu que la va rebre «amb totes les forces»: «Qui soc jo perquè la mare del meu Senyor em vingui a visitar?» (Lc 1, 43). Es tractava d’un goig profund, que sorgia d’una vida plena d’oració. Tant ella com Zacaries eren considerats sants —justos— segons l’Escriptura i la gent els observava amb certa admiració (cf. Lc 1, 6). Tanmateix, només ells dos sabien tot el que hi havia darrere de tants anys viscuts al costat de Déu: es tractava d’experiències que tenien molt d’incomunicable, com ens passa a tots. El goig d’Elisabet sorgia a partir d’un passat ple de dolor i esperança, d’amargors i retrobaments, en què tot havia anat fent cada vegada més profunda la seva relació amb Déu. Només ella sabia el desconcert que havia creat en ella el fet de no poder ser mare, quan aquesta benedicció era el més esperat per una dona a Israel. Però el Senyor l’havia volgut fer passar per allò per elevar-la a una intimitat més gran amb ell.

Un prec que és escoltat

La nostra relació amb Déu, la nostra oració, té també sempre quelcom únic, incomunicable, com la d’Elisabet; té quelcom de l’au solitària (cf. Sl 102, 8) a la qual, com deia sant Josepmaria, Déu pot elevar com les àguiles, fins a veure de fit a fit el sol. Només ell sap quins són els temps i els moments adequats per a cadascú. Déu desitja aquesta intimitat divinitzadora amb nosaltres molt més del que podem imaginar. Però el fet que només ell sàpiga els temps —com coneixia el moment oportú perquè naixés Joan Baptista— no impedeix que cadascun de nosaltres pugui anhelar, en cada instant, més intimitat amb el Senyor. Tampoc no impedeix que la demanem constantment, buscant el punt més alt, estirant el coll entre la gent per veure Jesús que passa, o pujant a un arbre si fa falta, com Zaqueu. Podem imaginar que Elisabet va moure el seu cor moltes vegades cap a Déu, i que empenyia el seu marit a fer el mateix, fins que aquest finalment va sentir: «La teva súplica ha estat escoltada. Elisabet, la teva muller, et donarà un fill, i li posaràs el nom de Joan» (Lc 1, 13).

Per a Elisabet, el que acabaria sent una oració confiada en el Senyor va haver de passar pel forn purificador del temps i de les adversitats. Vesprejava a la seva vida, i Déu continuava ocult en un aspecte crucial: per què semblava que ell no havia escoltat les seves pregàries de tants anys? Per què no li havia donat un fill? És que ni tan sols el sacerdoci del seu marit no era suficient? En aquella necessitat exposada, en la debilitat orant o en l’aparent silenci de Déu, la seva fe, la seva esperança i la seva caritat es van purificar; perquè no només va perseverar, sinó que es va deixar transformar cada dia, acceptant, sempre i en tot, la voluntat del Senyor. Potser precisament la identificació amb la Creu —a la qual Elisabet, d’alguna manera, s’anticipava— és la millor manera de comprovar l’autenticitat de la nostra oració: «No es faci la meva voluntat, sinó la teva» (Lc 22, 42). Si els justos de l’antiga aliança van viure en aquesta acceptació, i després Jesús va fer d’aquesta actitud cap al Pare el motiu de tota la seva vida, també els cristians estem cridats a unir-nos a Déu d’aquesta manera; sempre és temps oportú per resar així: «El meu aliment és fer la voluntat del qui m’ha enviat i dur a terme la seva obra» (Jn 4, 34).

Moment de recordar

Potser la mateixa Elisabet havia mantingut la flama encesa de l’oració del vell Zacaries, fins que al seu marit finalment se li va aparèixer un àngel: a ella, a la qual anomenaven estèril, el Senyor li donaria un fill perquè per a Déu no hi ha res impossible (Lc 1, 36). Així, deixant-se portar per aspera ad astra —després d’una tasca imprescindible de purificació que ell fa a qui es deixa—, Elisabet va arribar en exclamar en oració el que, després de tants anys, nosaltres continuem repetint diàriament: «Ets beneïda entre totes les dones i és beneït el fruit de les teves entranyes!» (Lc 1, 42).

Saber que el nostre camí cap a Déu comporta una identificació profunda amb la Creu és essencial per adonar-nos de com el que de vegades sembla estancament, en realitat és progrés. Així, en lloc de viure esperant temps millors, o una oració més conforme als nostres gustos, acceptarem amb agraïment l’aliment que Déu ens vol donar: «Si mirem al nostre voltant, ens adonem que hi ha moltesofertes d’aliment que no venen del Senyor i que aparentment poden satisfer més. Alguns es nodreixen amb els diners, altres amb l’èxit i la vanitat, altres amb el poder i l’orgull. Però l’aliment que ens nodreix veritablement i que ens sadolla és només el que ens dona el Senyor. L’aliment que ens ofereix el Senyor és diferent dels altres, i potser no ens sembla tan gustós com alguns menjars que ens ofereix el món. Llavors somiem amb altres menjars, com els jueus en el desert, que enyoraven la carn i les cebes que menjaven a Egipte, però oblidaven que aquests aliments els menjaven a la taula de l’esclavitud. Ells, en aquells moments de temptació, tenien memòria, però una memòria malalta, una memòria selectiva. Una memòria esclava, no lliure».[1] Per això convé que ens preguntem: D’on vull menjar? Quina és la meva memòria? La del Senyor que em salva, o la de la carn, els alls i les cebes de l’esclavitud? Amb quina memòria sadollo la meva ànima? Vull menjar aliment sòlid o continuar-ne alimentant de llet? (Cf. 1 Co 3, 2).

En la vida pot sorgir la temptació de mirar enrere i de desitjar, com passava als israelites, els alls i les cebes d’Egipte. El mannà, un aliment que en el seu moment van percebre com a benedicció i signe de protecció (cf. Nm 21, 5), va arribar a cansar-los. Com ens pot passar a nosaltres, sobretot si ens refredem, a base de desatendre l’abecedari elemental de l’oració: buscar el recolliment, tenir cura dels detalls de pietat, triar el millor temps, ser afectuosos... És llavors, amb més motiu, el moment de recordar, de fer memòria, de buscar en l’oració i en les lectures espirituals aquest aliment sòlid del qual parla sant Pau, un aliment que obre horitzons de vida.

Com atrets per la força d’un imant

Fer memòria en l’oració és molt més que un simple record: té a veure amb el concepte de «memorial» propi de la religió d’Israel; és a dir, es tracta d’un esdeveniment salvador que porta fins al moment present l’obra de la redempció. L’oració memoriosa és un conversar nou sobre el que ja és conegut, un record del passat que es percep una altra vegada de manera present. Els episodis centrals de la nostra relació amb Déu els entenem i els vivim de manera diferent cada vegada. Així li va passar potser a Elisabet quan, des de la seva maternitat acabada d’adquirir, va percebre de manera nova a què la destinava Déu.

Amb el pas dels anys, al compàs de la nostra entrega i de les nostres resistències, el Senyor ens va mostrant les diferents profunditats del seu misteri. Ell ens vol portar molt amunt, com en una espiral que va pujant lentament, fent voltes i més voltes. És cert que podem no pujar i quedar-nos fent cercles en horitzontal, o que també podem baixar estrepitosament o, fins i tot, sortir per la tangent i abandonar el tracte amb el nostre creador... però ell no desisteix en el seu afany per dur-lo a terme: el seu és un pla d’elecció i de justificació, de santificació i de glorificació (cf. Rm 8, 28-30).

Com tants autors, sant Josepmaria descriu aquest procés amb un enorme realisme i bellesa. L’ànima se’n va «cap a Déu, com el ferro atret per la força de l’imant. Es comença a estimar Jesús, d’una forma més eficaç, amb un dolç sobresalt».[2] Quan meditem els misteris de la filiació divina, la identificació amb Crist, l’amor a la Voluntat del Pare, l’afany de corredempció... i intuïm que tot allò és un do de l’Esperit Sant, calibrem millor el nostre deute amb ell. I llavors creix impetuosament en nosaltres l’agraïment. Ens despertem a les seves mocions, que són molt més freqüents del que pensem: «Són, poden ser-ho molt bé, fenòmens ordinaris de la nostra ànima: una bogeria d’amor que, sense espectacle, sense extravagàncies, ens ensenya de patir i de viure».[3]

Així, amb sorpresa, se’ns va revelant la immensitat de l’amor que hem rebut de Déu durant tota la nostra vida: dia rere dia, any rere any... des del si matern! «L’amor consisteix en això: no som nosaltres qui ens hem avançat a estimar Déu; ell ens ha estimat primer i ha enviat el seu Fill com a víctima que expia els nostres pecats» (1 Jn 4, 10). Espantats, ens descobrim immersos en un amor fascinant, curós, desarmant. Així li passa a Elisabet: «Com ha obrat amb mi el Senyor! Ha volgut treure’m la vergonya de no tenir fills» (Lc 1, 25). Després d’anys de foscor, pren consciència de ser estimada de manera infinita per qui és la font de tot amor; i això d’una manera que ni es mereix, ni és capaç de valorar del tot, ni arriba a correspondre: «Qui soc jo perquè la mare del meu Senyor em vingui a visitar?» (Lc 1, 43); com és possible que Déu m’estimi tant? I també, amb quelcom de desconcert i de dolor: Com no me n’havia adonat abans? En què estava pensant?

Tota bona oració prepara el cor perquè sàpiga què demanar (cf. Rm 8, 26) i perquè rebi el que demanem. Posar una mica d’amor a Déu en cada detall de pietat, gran o petit, facilita el camí. Tractar Jesucrist pel seu nom, afectuosament, expressant-li el nostre afecte sense pudor, apropa el moment. Hem d’insistir i respondre amb promptitud als petits tocs de l’amor. Fer «memòria de les coses boniques, grans, que el Senyor ha fet en la vida de cadascun de nosaltres», ja que una oració memoriosa «fa molt de bé al cor cristià».[4] Per això, sant Josepmaria, en la seva predicació, solia recomanar: «Que cadascú de nosaltres mediti en tot allò que Déu ha fet per ell».[5]

Déu ho és tot i amb això és suficient

Tantes vegades, Elisabet tornaria sobre el que el Senyor havia fet amb ella. Com s’havia transformat la seva vida! I com d’audaç es va haver de tornar! Des d’aleshores, tots els seus comportaments adquireixen una riquesa singular. S’amaga durant mesos per pudor, com van fer els profetes, per significar amb gestos l’acció divina (cf. Lc 1, 24); també adquireix una claredat més gran per seguir els seus designis: «No! S’ha de dir Joan» (Lc 1, 60). També és capaç d’entreveure l’obra de Déu en la seva cosina: «Feliç tu que has cregut: allò que el Senyor t’ha anunciat es complirà!» (Lc 1, 45). Elisabet es comporta com qui tracta Déu amb tot el seu cor.

De la mateixa manera, en la nostra oració hi ha d’haver amor i lluita, lloança i reparació, adoració i petició, afectes i intel·lecte. Cal atrevir-se amb totes les lletres de l’abecedari, amb totes les notes de l’escala musical, amb tota la paleta de colors, perquè ja s’ha entès que no es tracta de complir, sinó d’estimar amb tot el cor. Els exercicis de pietat, les persones, les tasques de cada dia... són el mateix que abans, però ja no es viuen de la mateixa manera. Així augmenta la llibertat d’esperit, la «capacitat i l’actitud habitual d’obrar per amor, especialment en l’afany de seguir el que, en cada circumstància, Déu demana a cadascú».[6] El que abans es presentava com una obligació pesada, es converteix en una ocasió de trobada amb l’Amor. Els venciments continuen costant, però ara aquests esforços es duen a terme amb alegria.

Davant de la infinitud de l’amor descobert i de la pobra correspondència humana, el cor es desfà en una oració profunda de desgreuge i de reparació; sorgeix un dolor que arrenca dels mateixos pecats i que mou una contrició personal. Creix el convenciment que «Déu ho és tot, jo no soc res. I per avui és suficient».[7] Així podem llançar de nosaltres els escuts que ens dificulten el contacte amb ell. També sorgeix l’agraïment sincer, profund i explícit al Senyor, que es torna en adoració, en «reconèixer-lo com a Déu, com el Creador i el Salvador, com a Amo i Senyor de tot el que existeix, com l’Amor infinit i misericordiós».[8] Per això convé fer servir totes les tecles del cor. Perquè l’oració sigui variada, enriquidora, perquè no discorri per camins gastats; tant si el sentiment acompanya com si no ho fa, perquè el que ens agrada de Déu encara no és Déu: ell és infinitament més gran.

Rubén Herce

Notes

[1] Francesc, Homilia en la solemnitat del Corpus Christi, 19.VI.2014.

[2] Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 296.

[3] Ibídem, núm. 307.

[4] Francesc, Homilia a Santa Marta, 21.IV.2016.

[5] Amics de Déu, núm. 312

[6] Del Pare, Carta, 9.I.2018, núm. 5.

[7]Sant Joan XXIII, Il giornale dell'anima, Edizioni di Storia e Letteratura, Roma, 1964, p. 110.

[8] Catecisme de l’Església Catòlica, 2096.

Torna als continguts

No tinguis por, que jo soc amb tu

Aproximadament sis segles abans del naixement de Jesús, el poble jueu estava dominat per Babilònia. Molts havien estat portats presoners a terra estrangera. Les promeses antigues semblava que s’esvaïen. La temptació de pensar que tot havia estat un engany era molt a prop. En aquest context, sorgeixen textos profètics sobre l’alliberament del poble i, especialment, oracles de molta fondària espiritual en què Déu ens manifesta la seva proximitat en tot moment. «No tinguis por», repeteix una vegada i una altra: «Si travesses aigües profundes, jo soc amb tu; si passes rius, el corrent no et cobrirà. Si camines pel foc, no et cremaràs, no et consumiran les flames» (Is 43, 1-2). I continua més endavant: «No tinguis por, que jo soc amb tu (…). Fes-me venir de lluny fills i filles» (Is 43, 5-6).

Una tornada constant

Al Nou Testament, com és lògic, no desapareix aquesta crida a confiar en Déu, no cessa aquest consol enmig de les inquietuds de la vida. Algunes vegades el Senyor se serveix dels seus àngels, com quan es dirigeix a Zacaries, espòs de santa Isabel, el dia en què va entrar a oferir encens al santuari; eren ja un matrimoni ancià i no havien pogut tenir fills fins aquell moment. «No tinguis por, Zacaries: la teva súplica ha estat escoltada» (Lc 1, 13), li diu l’àngel. Els missatgers de Déu havien portat un anunci similar tant a sant Josep, quan no sabia si rebre o no Maria a casa seva (cf. Mt 1, 20), com als pastors, quan es van atemorir en saber que Déu volia que fossin els primers a adorar el nen Jesús nounat (cf. Lc 2, 10). Aquesta i moltes altres ocasions són una mostra que el Senyor sempre ens vol acompanyar en les decisions importants de la nostra existència.

Però no només els profetes i els àngels són portadors d’aquest «no tinguis por». Quan el mateix Déu es va fer home, va ser ell qui personalment va continuar amb aquesta tornada al mig dels camins de la vida dels qui l’envoltaven. Amb aquestes mateixes paraules, per exemple, Jesús anima els seus oients a no deixar-se envair per la incertesa de l’aliment o del vestit, sinó a preocupar-se sobretot per la seva ànima (cf. Mt 10, 31). També Crist vol portar pau al cap de la sinagoga que havia perdut la filla, però no havia perdut la fe (cf. Mt 5, 36); donar tranquil·litat als apòstols quan, després d’una nit de tempesta, el veuen apropar-se caminant sobre les aigües (cf. Jn 6, 19), o tranquil·litzar els tres apòstols —Pere, Joan i Jaume— que van veure la seva glòria al Tabor (cf. Mt 17, 7). Déu busca sempre interceptar aquesta por, natural davant de les manifestacions ordinàries o extraordinàries de les seves accions.

També sant Josepmaria notava aquesta reacció divina en recordar un esdeveniment especial en la seva vida interior. Concretament quan un dia d’estiu de l’any 1931, mentre celebrava la santa Missa, va comprendre d’una manera especialment clara que són els homes i les dones corrents els que aixecarien la creu de Crist en totes les activitats humanes. «Ordinàriament, davant del que és sobrenatural, tinc por. Després, ve el ne timeas!, soc Jo».[1] Aquesta por no apareix només davant d’aquestes accions singulars de la gràcia. Es presenta també, de diverses maneres, en la vida cristiana ordinària; per exemple, quan Déu ens fa entreveure la grandesa del seu amor i de la seva misericòrdia, quan comprenem una mica millor la profunditat del seu lliurament a la creu i en l’Eucaristia, o quan experimentem la invitació a seguir-lo més de prop... i ens inquieta quines conseqüències poden tenir aquestes gràcies en la nostra vida.

Més fort que qualsevol dubte

L’oració, mentre siguem a la terra, és un combat.[2] Resulta dramàtic que els desitjos més nobles del cor humà —com pot ser viure en comunicació amb el nostre propi creador— hagin estat parcialment desfigurats i desviats pel pecat. Els nostres anhels d’amistat, amor, bellesa, veritat, felicitat o pau estan units, en la nostra situació actual, a l’esforç per superar errors, a la dificultat per vèncer algunes resistències. I aquesta condició general de la vida humana es troba també en la relació amb el Senyor.

En els inicis de la vida de pietat, molts s’espanten en pensar que no saben fer oració, o es confonen davant dels fracassos, les inconstàncies i el desordre que poden acompanyar l’inici de qualsevol tasca. S’intueix, llavors, que apropar-se al Senyor significa topar amb la Creu; no ha de sorprendre que apareguin el dolor, la solitud, les contradiccions.[3] Es tem també, amb el pas dels anys, que el Senyor permeti proves i foscors que exigeixin més del que podem oferir. O es mira amb nerviosisme la possibilitat que ens envaeixi la rutina i, al final, ens hàgim de conformar amb una relació mediocre amb Déu.

Aquestes paraules —«no tinguis por»— que van escoltar Zacaries, Josep, els pastors, Pere, Joan, Jaume i tants altres també es dirigeixen a cadascun de nosaltres al llarg de tota la nostra vida. Ens recorden que, en la vida de la gràcia, el més decisiu no és el que fem, sinó el que obra el Senyor. «L’oració és una tasca conjunta de Jesucrist i de cadascun de nosaltres»[4] en què el protagonista principal no és la criatura, que intenta estar atenta a l’acció de Déu, sinó el Senyor i la seva acció en l’ànima. Això ho entenem amb facilitat quan Déu ens obre nous horitzons, quan desperta sentiments d’agraïment o ens convida a emprendre senders de santedat... Però aquesta mateixa confiança hauria de continuar present quan apareixen les dificultats, quan sentim la nostra petitesa i sembla que es tanca la foscor al nostre voltant.

«Soc jo, no tingueu por». Jesús, així com entenia les dificultats, les confusions, les pors i els dubtes d’aquells que el volien seguir, ho continua fent amb cadascun de nosaltres. El nostre afany per viure al seu costat és sempre inferior que el seu per tenir-nos a prop. És ell qui s’entossudeix a fer que siguem feliços i és prou fort per aconseguir aquest designi seu, tenint en compte fins i tot les nostres fragilitats.

Disposicions que ajuden a pregar

Tot i que la conversa amb els altres sembli espontània o natural, en realitat vam aprendre a parlar —i vam descobrir les actituds elementals del diàleg— amb ajuda dels altres, molt lentament. El mateix passa en el tracte amb Déu, perquè «l’oració ha de calar en l’ànima de mica en mica, com la petita llavor que es convertirà més endavant en un arbre frondós».[5] I per això és comprensible que els deixebles hagin demanat a Jesús que els ensenyés a pregar (cf. Lc 12, 1).

Entre aquestes actituds fonamentals per entrar en una vida d’oració hi ha la fe i la confiança, la humilitat i la sinceritat. Quan preguem amb una disposició equivocada —per exemple, quan no volem revisar el que ens allunya de Déu o quan no estem disposats a renunciar a la nostra autosuficiència—, correm el risc de fer estèril l’oració. És veritat que sovint aquestes actituds errònies són inconscients. També, si perseguim un model erroni d’eficàcia per a la nostra oració, tan freqüent en la nostra cultura, és fàcil que caiguem en la trampa de mesurar la nostra relació amb el Senyor només pels resultats que es perceben i que, a la llarga, ens costi trobar temps per resar.

D’entre aquestes disposicions íntimes per pregar, són singularment essencials les que fan referència a la confiança en el Senyor. Tot i que tinguin bona voluntat, certes llacunes en la formació fan que força persones visquin amb una noció equivocada de Déu i de si mateixes. De vegades poden imaginar que Déu és un jutge rígid, que exigeix una conducta perfecta; altres vegades poden pensar que hem de rebre el que demanem tal com ho volem nosaltres, o que els pecats són una barrera insalvable per assolir un tracte sincer amb el Senyor. Encara que pugui semblar obvi, necessitem construir la nostra vida d’oració sobre el fonament segur d’algunes veritats nuclears de la fe. Per exemple, que Déu és un Pare amorós que es plau amb el nostre tracte; que l’oració és sempre eficaç perquè ell atén les nostres súpliques encara que els seus camins no siguin els nostres, o que les nostres ofenses són precisament una ocasió per apropar-nos de nou al nostre salvador.

Regalar a Déu les nostres dificultats

«Que no saps pregar? —Posa’t a la presència de Déu i tot just comencis a dir: “Senyor, que no sé fer oració...”, pots estar segur que has començat a fer-la».[6] Com va fer amb els apòstols, el Senyor ens va ensenyant a poc a poc a créixer en aquestes actituds íntimes, si no ens amaguem en el monòleg interior ni en una oració anònima, aliena als nostres desitjos i preocupacions reals.[7]

Com els passava a ells, la nostra relació amb el Senyor avança enmig de les mateixes debilitats. La falta de temps, les distraccions, el cansament o la rutina són habituals en l’oració, de manera similar a com es produeixen també en les relacions humanes. De vegades això exigeix cuidar l’ordre, vèncer la mandra, situar el que és important per sobre del que és urgent. Altres vegades requereix realisme per ajustar amb finor els moments dedicats al Senyor, com ha de fer una mare de família que no es pot desentendre dels seus fills petits en cap moment. Sabem que, de vegades, en l’oració «cal una atenció difícil de disciplinar».[8] Ens dispersen les preocupacions, les tasques pendents, els estímuls de les pantalles. I la part dolenta de tot això és que pot confondre el nostre món interior: sorgeixen les ferides de l’amor propi, les comparacions, els somnis i les fantasies, els ressentiments o els records de tota mena. Podem experimentar que, malgrat saber-nos en la presència de Déu, «bullen al cap els assumptes en els moments més inoportuns».[9]

Ens afecta, també com és lògic, el cansament físic: «La feina rendeix el teu cos, i no pots fer oració».[10] Ens pot servir de consol recordar que la fatiga també adorm els apòstols en la glòria del Tabor (Lc 9, 32) o en l’angoixa de Getsemaní (Lc 22, 45). I a més del cansament físic, en la nostra cultura és freqüent una classe de cansament interior que neix de l’ansietat en les tasques, de la pressió en la professió i en les relacions socials, o de la incertesa davant del futur... i que aquest estat interior pot augmentar la dificultat per meditar amb serenitat.

El Senyor entén bé —de fet, molt millor que nosaltres— aquestes dificultats. Per això, encara que ens facin patir perquè voldríem un tracte més delicat amb ell, moltes vegades «no hi fa res... si no aconsegueixes concentrar-te i recollir-te».[11] Podem intentar parlar amb Jesús precisament d’aquests assumptes, notícies, persones o records que ocupen la nostra imaginació. A Déu li interessa tot el que és nostre, per trivial o insignificant que sembli. I, sovint, ens ajudarà a valorar aquests assumptes, persones o reaccions d’una altra manera, amb sentit sobrenatural, des de la caritat. Així com fan els nens en braços de la seva mare, podem descansar en ell, lliurar-li el nostre atordiment, refugiar-nos al seu cor per assolir la pau.

Un afany més gran que el nostre

Probablement, les dificultats més greus són «els enganys del Temptador que ho fa tot per desviar l’home de la pregària, de la unió amb el seu Déu».[12] El nostre Senyor va ser temptat pel dimoni al final d’aquells quaranta dies de retir al desert, quan sentia la gana i la debilitat (Mt 4, 3). Ordinàriament, el maligne aprofita les nostres distraccions i pecats per introduir en l’ànima la desconfiança, la desesperança i la renúncia a l’amor. En canvi, com apareix constantment en l’Evangeli, la nostra debilitat és en realitat un motiu per apropar-nos encara més al Senyor. I «a mesura que un avança en la vida interior, els defectes personals són percebuts amb més claredat».[13]

Amb aparença d’humilitat, el dimoni ens pot fer creure que som indignes de tractar Déu, que els nostres desitjos d’entrega són aparents i que poden amagar certa dosi d’hipocresia i de falta de determinació. «Et penses que són tants els teus pecats, que el Senyor no podrà escoltar-te?».[14] La consciència de la nostra indignitat —tan valuosa en si mateixa— pot provocar llavors un sofriment real, però equivocat, que poc té a veure amb el dolor veritable, i que ens pot tancar en una actitud queixosa, que fins i tot arriba a impossibilitar l’oració. Evidentment, la tebiesa i els pecats poden ser un obstacle per a l’oració, però no en aquest sentit. El Senyor no deixa d’estimar-nos per molt grans que siguin les nostres flaqueses. No l’espanten, ni el sorprenen, i no renuncia al seu desig que assolim la santedat. Encara que arribéssim deliberadament a pactar amb la rutina, amb el conformisme o amb la tebiesa, Déu no deixaria d’esperar el nostre retorn.

Però l’enemic també pot temptar «fins i tot quan l’ànima crema encesa en l’amor de Déu. Sap que aleshores la caiguda és més difícil, però que —si aconsegueix que la criatura ofengui el seu Senyor per poc que sigui— podrà llançar sobre aquella consciència la temptació de la desesperança».[15] Llavors poden aparèixer l’amargor i el desencant. Per mantenir viva l’esperança en tot moment, cal ser realistes, admetre la nostra poquesa, adonar-se que aquest suposat ideal de santedat que teníem al cap —una plenitud inabastable— és equivocat. Hem d’advertir que només importa agradar a Déu, i, sobretot, que el que realment és decisiu és el que el Senyor obra amb el seu amor poderós comptant amb la nostra lluita i amb la nostra flaquesa.

L’esperança cristiana no és una esperança simplement humana, basada en les nostres forces o en la intuïció natural sobre la bondat del creador. L’esperança és un do que ens supera, que l’Esperit Sant infon i renova constantment en nosaltres. En aquests moments de descoratjament, «és l’hora de clamar: recorda’t de les promeses que m’has fet, per emplenar-me d’esperança; això em consola en el meu no res i m’omple la vida de fortalesa (Sl 118, 49-50)».[16] És Déu qui ens ha cridat. És Déu qui s’entossudeix, més que nosaltres, a portar-nos a la unió amb ell i qui té el poder per aconseguir-ho.

Quan la foscor és llum

Al llarg de la vida, com en totes les relacions duradores, el Senyor ens va ensenyant a entendre’l cada vegada millor i a entendre’ns a nosaltres mateixos de manera diferent. És diferent el tracte de Pere amb Jesús al principi, en la seva primera trobada als voltants del Jordà, que després de la seva mort i resurrecció, a la vora del llac de Genesaret. També passa així amb nosaltres. No ens hauria d’estranyar que el Senyor ens porti per camins divins que no són els que teníem pensats. De vegades s’amaga, encara que l’anem a buscar amb sincera pietat, com quan les dones que van anar al sepulcre no el van trobar (Lc 24, 3). Altres vegades, en canvi, es fa present quan estem tancats en nosaltres mateixos, com quan es va presentar als apòstols al cenacle (Lc 24, 36). Si mantenim la confiança, quan passi el temps, descobrirem que aquella foscor era lluminosa, que Crist mateix ens abraçava sol·lícitament —«no tinguis por», ens repetia— en aquells moments en què estàvem forjant el nostre cor a la seva mida.

Jon Borobia

Notes

[1] Beat Àlvar del Portillo, Una vida para Dios. Reflexiones en torno a la figura de Josemaría Escrivá de Balaguer, Rialp, Madrid, 1992, p. 163-164.

[2] Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2573.

[3] Cf. Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 301.

[4] Eugene Boylan, Dificultades en la oración mental, Rialp, Madrid, 1974, p. 147.

[5] Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 295.

[6] Sant Josepmaria, Camí, núm. 90.

[7] Cf. Sant Josepmaria, Solc, núm. 65.

[8] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2705.

[9] Sant Josepmaria, Solc, núm. 670.

[10] Sant Josepmaria, Camí, núm. 895.

[11] Sant Josepmaria, Solc, núm. 449.

[12] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2725.

[13] Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 20.

[14] Ibídem, núm. 253.

[15] Ibídem, núm. 303.

[16] Ibídem, núm. 305.

Torna als continguts

Jesús és molt a prop

«Cada dia veig més clar com de prop meu està Jesús en tots els moments, us n’explicaria detalls petits però constants, que ja ni em sorprenen, sinó que els hi agraeixo i els espero constantment».[1] La carta de la beata Guadalupe a la qual pertany el fragment anterior, en la seva senzillesa, segurament va suposar una gran alegria per al seu destinatari, sant Josepmaria. Tot i que la Guadalupe tot just feia sis anys que era a l’Opus Dei, aquelles línies són un testimoni de com la vida de pietat que havia emprès mirava precisament cap a facilitar una presència contínua de Déu, per «fer de la nostra vida corrent una oració contínua».[2]

La doctrina és evangèlica. Jesús va parlar als seus deixebles de maneres diferents sobre la necessitat de «pregar sempre sense defallir» (Lc 18, 1). Moltes vegades el veiem dirigir-se al seu Pare al llarg del dia, com davant de la tomba de Llàtzer (cf. Jn 11, 41-42) o quan els apòstols van tornar de la seva primera missió plens d’alegria (cf. Mt 11, 25-26). Ja ressuscitat, el Senyor s’apropa als seus deixebles en circumstàncies molt variades: quan s’allunyen plens de tristesa, camí d’Emaús; quan estan plens de por, al Cenacle; quan tornen a la feina, al mar de Galilea... I fins i tot durant els instants abans de tornar al costat del seu Pare, Jesús els va assegurar: «Jo soc amb vosaltres dia rere dia fins a la fi del món» (Mt 28, 20).

Els primers cristians eren molt conscients d’aquesta proximitat. Van aprendre a fer-ho tot per a la glòria de Déu, com escrivia sant Pau als romans: «Si vivim, vivim per al Senyor, i si morim, morim per al Senyor. Per això, tant si vivim com si morim, som del Senyor» (Rm 14, 8-10; cf. 1 Co 10, 31). I nosaltres? En un món tan accelerat com el nostre, tan ple de coses per fer, de dates d’entrega, de trànsit i de soroll, és possible mantenir constantment la nostra «conversa en el Cel»?[3]

Pel motiu adequat

Hi ha converses silencioses, com la dels amics que caminen junts, o la dels enamorats que es miren als ulls. No necessiten paraules per compartir el que porten al cor. Tanmateix, no hi ha cap conversa sense atenció a la persona que tenim davant. Els telèfons mòbils han introduït en la nostra vida l’estrany fenomen d’estar parlant amb algú i, malgrat això, pensar que potser està més pendent d’altres converses...

El diàleg amb Déu al qual estem cridats té a veure precisament amb aquesta atenció. Una atenció que no és excloent, ja que podem descobrir Déu en moltes circumstàncies i activitats que, aparentment, hi tenen poc a veure. Quelcom similar feien aquells picapedrers que veien, rere les pedres que picaven, coses tan diferents com la servitud del treball manual, l’aliment de la seva família o l’esplendor d’una catedral. Per això, sant Josepmaria parlava de la necessitat d’«exercitar les virtuts teologals i cardinals al món, i arribar d’aquesta manera a ser ànimes contemplatives».[4] No es tracta només d’obrar de manera correcta, sinó també d’obrar pel motiu adequat, que en aquest cas és buscar, estimar i servir Déu. Precisament això fa possible la presència de l’Esperit Sant a les nostres ànimes, la vivifica amb les virtuts teologals. Així, en les mil i una eleccions de cada dia podem estar atents a Déu i mantenir-hi viva la nostra conversa.

Quan anem a treballar al matí o quan ens despertem per anar a classe; quan portem els fills a l’escola o quan atenem un client ens podem preguntar: Què estic fent? Què em mou a fer-ho bé? La resposta que brollarà de seguida serà més o menys profunda, però en tot cas pot ser una bona ocasió per afegir-hi: Gràcies, Senyor, per comptar amb mi. Voldria servir-te amb aquesta activitat, i fer present en aquest món la teva llum i la teva alegria. Llavors, veritablement, el nostre treball naixerà de l’amor, manifestarà l’amor i s’ordenarà a l’amor.[5]

Mirar amb els ulls de Déu

«Es podrien enumerar molts problemes que existeixen actualment i que cal resoldre, però tots aquests només es poden resoldre si es posa Déu al centre, si Déu resulta de nou visible al món, si arriba a ser decisiu a la nostra vida i si entra també al món d’una manera decisiva a través nostre».[6] Ser contemplatius al mig del món significa que Déu ocupi el centre de la nostra existència, entorn del qual girin totes les altres coses. En altres paraules, que ell sigui el tresor en què estigui sempre fix el nostre cor, perquè totes les altres coses ens interessen només si ens uneixen a ell (cf. Mt 6, 21).

D’aquesta manera, el nostre treball serà oració, perquè sabrem veure-hi la tasca que Déu ens ha confiat per cuidar i embellir la seva creació, i per servir els altres. La nostra vida familiar serà oració, perquè veurem en el nostre cònjuge i en els nostres fills (o en els nostres pares) un do que el mateix Déu ens ha fet perquè ens hi entreguem, recordant-los sempre el seu valor infinit i ajudant-los a créixer. Al cap i a la fi, això mateix és el que faria Jesús a Natzaret. Amb quins ulls veuria el seu treball diari al taller de Josep? Quin sentit ocultaria per a ell aquesta labor quotidiana? I les mil petites ocupacions de la vida domèstica? I tot el que feia en comú amb els seus veïns?

Mirar les coses amb els ulls de la fe, descobrir l’amor de Déu a la nostra vida, no vol dir que ens deixin d’afectar les contrarietats: el cansament, els contratemps, un mal de cap, les males jugades que ens puguin fer altres persones... No és que tot això desaparegui. El que passa és que, si vivim centrats en Déu, sabrem unir totes aquestes realitats a la creu de Crist, on troben el sentit al servei de la redempció. Una humiliació pot ser oració si ens serveix per unir-nos a Jesús i es converteix així en una ocasió de purificació. El mateix es pot dir d’una malaltia o d’un fracàs professional. En tot podem trobar Déu, que és Senyor de la història, i en tot podem abraçar la seguretat que Déu obre sempre possibilitats de futur, perquè «sabem que Déu ho disposa tot en bé dels qui l’estimen» (Rm 8, 28). Fins i tot un petit contratemps com un embús de trànsit de tornada a casa pot ser oració, si ho convertim en una ocasió per posar en mans de Déu el nostre temps... i per intercedir davant seu per aquells que comparteixen la nostra sort.

Per aconseguir la contemplació en la vida corrent no hem d’esperar quelcom extraordinari. «Moltes vegades tenim la temptació de pensar que la santedat està reservada només als qui tenen la possibilitat de prendre distància de les ocupacions ordinàries, per a dedicar molt de temps a la pregària. No és així. Tots estem cridats a ser sants vivint amb amor i oferint el propi testimoniatge en les ocupacions de cada dia, allí on cada un es troba».[7] La mirada de la fe fa possible i converteix, per la caritat, tota la nostra vida en una conversa contínua amb Déu. Una mirada que ens permet viure amb un realisme profund, ja que ens descobreix aquesta quarta dimensió que és la del quid divinum —el quelcom diví— que hi ha en tot el que és real.

La caldera i la connexió

«Quan l’home està completament ocupat amb el seu món, amb les coses materials, amb el que pot fer, amb tot el que és factible i el porta a l’èxit (...) llavors la seva capacitat de percebre Déu es debilita, l’òrgan per veure Déu s’atrofia, és incapaç de percebre i es torna insensible. Ja no percep el que és diví, perquè l’òrgan corresponent se li ha atrofiat, no s’ha desenvolupat».[8] També és veritat el contrari: la capacitat de mirar la realitat amb els ulls de la fe es pot conrear. Ho fem, en primer lloc, quan demanem aquesta llum, com els apòstols: «Augmenta’ns la fe!» (Lc 17, 5). I ho fem també quan ens aturem, al llarg de la jornada, a posar la nostra vida davant del Senyor. Així doncs, encara que ens hagi d’ocupar tot el dia, «la vida d’oració s’ha de fonamentar, a més, en algunes estones diàries, dedicades exclusivament al tracte amb Déu».[9] En definitiva, per tenir la nostra atenció habitualment fixa en Déu, hem de dedicar unes estones a atendre’l exclusivament.

En una ocasió, sant Josepmaria va explicar aquesta necessitat amb l’exemple de la calefacció d’una casa: «Si tenim un radiador, vol dir que hi haurà calefacció. Però només s’escalfarà l’ambient si la caldera està encesa... Després necessitem el radiador en tot moment, i a més la caldera ben encesa. D’acord? Les estones d’oració, ben fetes: són la caldera. I, a més, el radiador a cada instant, a cada habitació, a cada lloc, en cada feina: la presència de Déu».[10] Tan important és la caldera com els radiadors. Perquè l’escalfor de Déu ompli tot el nostre dia, hem de dedicar uns temps a encendre i alimentar el foc del seu amor en el nostre cor.

Sovint hem vist els esforços que fan les persones per buscar cobertura quan van d’excursió o quan passen un cap de setmana al camp. També ens preocupem que el wifi estigui activat al telèfon mòbil, amb l’esperança que es connecti tan bon punt detecti una xarxa coneguda. Ara bé, que el telèfon estigui obert a rebre el senyal no vol dir que automàticament el tingui, o que rebi tota mena de missatges. El senyal arriba al llarg del dia, quan ens apropem a aquesta xarxa o a aquella, i els missatges entren quan algú els envia. Nosaltres posem el que podem de part nostra activant el telèfon i després esperem que arribin els missatges.

De manera anàloga, en les estones d’oració activem el wifi de la nostra ànima; i diem a Déu: «Parla, Senyor, que el teu servent escolta» (1 Sa 3, 9). De vegades ens parlarà en aquelles estones; d’altres reconeixerem la seva veu en mil detalls de la nostra jornada. En qualsevol cas, aquests temps d’oració són una bona ocasió per posar a les seves mans tot el que hem fet o el que farem, tot i que potser en l’instant mateix de posar-ho en obra no hàgim aixecat els ulls a Déu. A més, haver dedicat un temps exclusiu a Déu és la millor mostra que, efectivament, tenim el desig d’escoltar-lo.

Ara bé, a diferència del que passa amb el telèfon, obrir el cor no és una cosa que es pot donar per fet, que es fa una vegada i queda així per sempre: cal disposar-se diàriament a escoltar Déu, perquè «el trobem en el present, ni ahir ni demà, sinó avui: “Tant de bo que avui sentíssiu la seva veu; No enduriu els cors” (Sl 95, 7-8)».[11] Si mantenim aquest afany quotidià, Déu ens pot concedir una facilitat meravellosa per viure el nostre dia a dia en la seva presència. Altres vegades se’ns farà més difícil. Però, en qualsevol cas, d’aquests moments traurem força i molta esperança per prosseguir amb alegria la nostra lluita quotidiana, el nostre esforç diari per encendre el foc, per obrir la connexió.

En tot el que ens passa

Són conegudes les paraules de sant Josepmaria a l’homilia del campus: «Fills meus, allà on hi ha els vostres germans els homes, allà on són les vostres aspiracions, el vostre treball, els vostres amors, allà és el lloc del vostre encontre quotidià amb Crist. És enmig de les coses més materials de la terra on hem de santificar-nos, servint Déu i tots els homes».[12] I de seguida va afegir: «En un laboratori, al quiròfan d’un hospital, a la caserna, a la càtedra universitària, a la fàbrica, al taller, al camp, a la llar familiar, i en tot l’immens panorama del treball, Déu ens hi espera cada dia».[13] Déu ens espera en les mil activitats que omplen la nostra jornada per mantenir amb nosaltres una conversa encantadora i per dur a terme la seva missió al món. Però, com es pot entendre això?, com es viu?

Déu ens espera cada dia per conversar tranquil·lament sobre què omple la nostra vida, de la mateixa manera que ho fa un pare o una mare que escolta les llargues tabarres del seu fill de pocs anys. Un nen petit explica què li ha passat a l’escola pràcticament en temps real. Sembla que vulgui esprémer al màxim la meravellosa capacitat de recordar i expressar el que ha viscut, explicant els esdeveniments més minuciosos amb tota mena de detalls. I els seus pares l’escolten, i li pregunten com va passar això o allò, què va dir aquell altre nen...

De manera anàloga, a Déu li interessa tot el que ens passa, amb la peculiaritat que, a diferència dels pares de la terra, ell mai no es cansa d’escoltar-nos, mai no s’acostuma al fet que li parlem. Més aviat som nosaltres els que de vegades ens cansem de dirigir-nos-hi, de buscar la seva presència. Tanmateix, si mantenim viu aquest desig, «tot —persones, coses, tasques— ens ofereix l’ocasió i el tema per a una conversa contínua amb el Senyor».[14] Tot es pot convertir en tema de conversa per parlar amb Déu. Tot, absolutament tot, ho podem compartir amb ell.

D’altra banda, Déu ens espera a la nostra feina per continuar fent al món l’obra de la redempció, és a dir, per continuar atraient el món cap a ell. No es tracta de juxtaposar activitats pietoses a la nostra tasca diària, sinó d’intentar conduir cap a Déu tots els ambients del nostre món: la família, la política, la cultura, l’esport... tot. Per fer-ho necessitem, en primer lloc, descobrir la seva presència en tots aquests llocs. Es tracta, en definitiva, de veure la nostra feina com un do de Déu, com la manera concreta en què posem en obra el seu mandat de cuidar, de conrear el món i d’anunciar la bona nova que Déu ens estima i ens ofereix el seu amor. Des d’aquest descobriment, intentarem que totes les nostres accions es converteixin en un servei als altres, en un amor com el que Jesús ens mostra i ens entrega cada dia en la santa Missa. En viure d’aquesta manera, unint totes les nostres accions al sacrifici de Crist, duem a terme plenament la missió que el Senyor ens va voler comunicar abans de tornar al costat del Pare (cf. Jn 20, 21).

***

En una entrevista, poc abans de la beatificació de Guadalupe Ortiz de Landázuri, van preguntar al Pare quina era la fórmula de la santedat d’aquella dona. Ho va resumir en poques línies: «La santedat no és arribar al final de la vida sent perfectes, com àngels, sinó assolir la plenitud de l’amor. Com sant Josepmaria deia, es tractava de la lluita per transformar la feina, la vida ordinària, en una trobada amb Jesucrist i en un servei als altres».[15] La fórmula de la santedat es condensa, doncs, en el fet que tot respongui a una mateixa motivació, en què tot tingui una mateixa meta: viure amb Crist al mig del món portant, amb ell, el món al Pare. I això és possible perquè Jesús és molt a prop.

Lucas Buch

Notes

[1] Guadalupe Ortiz de Landázuri, Carta a sant Josepmaria, 1.IV.1946.

[2] Sant Josepmaria, Carta 24.III.1930

[3] Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 300.

[4] Sant Josepmaria, Carta 8.XII.1949, núm. 26.

[5] Cf. Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 48.

[6] Benet XVI, Homilia, 7.XI.2006.

[7] Francesc, Ex. ap. Gaudete et Exsultate, núm. 14.

[8] Benet XVI, Homilia, 7.XI.2006. En el text, el Papa reprèn un text de sant Gregori el Gran.

[9] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 119.

[10] Sant Josepmaria, Apunts de la predicació, 28.IX.1973.

[11] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2659.

[12] Sant Josepmaria, Converses, núm. 113.

[13] Ibídem, núm. 114.

[14] Sant Josepmaria, Carta 11.III.1940, núm. 15.

[15] Mons. Fernando Ocáriz, entrevista 13.V.2019.

Torna als continguts

Sou una carta de Crist

A finals de l’any 57, sant Pau escriu una carta als cristians que viuen a Corint. L’apòstol és conscient que en aquella comunitat alguns no el coneixen i que d’altres s’havien deixat portar per enraonies que el desacreditaven, així que en gran part del text exposa les característiques que ha de tenir qui és portador de l’Evangeli de Jesús. També sabem que, per aquell mateix motiu, havia promès tornar-los a visitar aviat, però, fins aquell moment, no ho havia pogut fer. En aquest context trobem una de les frases més boniques dels seus escrits. Pau es pregunta, de manera retòrica, si cal que enviï alguna carta de recomanació perquè la comunitat el conegui millor, per guanyar-se’n novament l’estima. I respon, ple de fe en l’acció de Déu en les persones, que la seva veritable carta de recomanació és el cor de cadascun dels cristians de Corint; afirma que és el mateix Esperit Sant qui l’escriu a les seves ànimes, valent-se del que sant Pau els havia transmès: «És evident que vosaltres sou una carta que ve de Crist» (2 Co 3, 3).

Com ens convertim en aquesta «carta que ve de Crist»? Com s’ho fa Déu per transformar-nos a poc a poc? «I tots nosaltres, sense cap vel a la cara, reflectint com un mirall la glòria del Senyor, som transformats a la seva mateixa imatge, amb una glòria cada vegada més gran, per obra del Senyor, és a dir, de l’Esperit» (2 Co 3, 18). Aquestes paraules de sant Pau revelen el mètode de l’Esperit Sant en nosaltres. Es tracta de fer-nos gloriosament semblants a Crist de manera progressiva, tenint en compte el temps: aquesta és la dinàmica pròpia de la vida espiritual.

Voler el mateix que Jesús

Es comprèn molt bé que una de les preocupacions més grans de Jesús fos que l’oració, com que era un mitjà privilegiat per conrear la nostra relació amb Déu, no quedés com un element aïllat enmig de les altres tasques, amb poca força per transformar la vida. Per això, Crist, per insistir sobre aquesta necessitat d’unir oració amb transformació de la mateixa vida, en el Sermó de la muntanya va dir: «No tothom qui em diu: “Senyor, Senyor”, entrarà al Regne del cel, sinó el qui fa la voluntat del meu Pare del cel. Aquell dia, molts em diran: “Senyor, Senyor, no és cert que en nom teu vam profetitzar, i vam treure dimonis, i vam fer molts miracles?” Llavors jo els diré clarament: “No us he conegut mai. Aparteu-vos de mi, vosaltres que obràveu el mal!”» (Mt 7, 21-23). Són unes paraules fortes. No n’hi ha prou amb haver-lo seguit, ni tan sols amb haver fet coses grans en nom de Jesús. Es tracta de quelcom molt més profund: saber-se conformar amb la voluntat de Déu.

No ens és difícil entendre aquestes paraules de nostre Senyor. Si l’oració és camí i expressió d’una relació d’amistat, llavors ha de seguir les característiques pròpies d’un amor d’aquest tipus. Entre els amics s’arriba, com recorden els clàssics, a l’idem velle, idem nolle, a voler el mateix i a rebutjar el mateix. L’oració canvia la nostra vida, perquè ens porta a sintonitzar amb els desitjos del cor de Crist, a vibrar amb el seu afany d’ànimes, a buscar amb il·lusió agradar el nostre Pare celestial. Si no fos així, si l’oració no ens portés a aquesta semblança gloriosa de la qual parlava sant Pau, sense adonar-nos-en la nostra oració es podria transformar en quelcom similar a una teràpia d’autoajuda, amb la finalitat de mantenir en pau el nostre esperit o de garantir-nos un espai de solitud. En aquest cas, encara que es tracti d’objectius que poden ser positius, l’oració no compliria la seva funció principal: donar curs a una autèntica relació d’amistat amb Crist, cridada a transformar la vida.

Aquest ensenyament important de Jesús ens ofereix una pista per revisar lasituació de la nostra oració. El criteri ja no serà el sentiment o el gust espiritual que trobo en les meves estones d’oració; tampoc el nombre de propòsits que soc capaç de plantejar-me; ni tan sols el grau de concentració que he assolit. L’oració, en canvi, es podrà revisar en vista del grau de transformació que porta a la nostra vida, en vista de la superació progressiva de les incoherències que es produeixen entre el que creiem i el que, en darrer terme, aconseguim viure.

Una identificació que té lloc en el temps

El mateix sant Pau, que va rebre la gràcia de trobar-se amb Jesús ressuscitat al camí de Damasc, posa de manifest en altres textos com els primers cristians eren molt conscients que la meta de l’oració era la identificació amb Crist. Així, exhortava els cristians de Filipos a tenir «els mateixos sentiments que tingué Jesucrist» (Fl 2, 5) i afirmava amb senzillesa als de Corint que «nosaltres, però, tenim el pensament de Crist» (1 Co 2, 16). Ara bé, tenir els mateixos sentiments i la mateixa ment del Fill de Déu és una cosa que no es pot aconseguir només com a fruit de l’esforç personal o de l’aplicació d’unes tècniques d’aprenentatge. Es tracta de quelcom que és conseqüència, certament, de la mateixa lluita per fer el bé de la manera que ho faria Jesús, però dins d’una experiència de comunió, la pròpia de l’amor d’amistat; així, mitjançant la gràcia, ens obrim a una assimilació del que és propi de Crist.

En la mesura que és l’efecte mateix d’una relació d’amistat, la identificació amb Crist, fruit de l’oració, és progressiva, requereix temps. Per això sant Josepmaria recordava que Déu porta les ànimes com per un pla inclinat, treballant-ne a poc a poc l’interior i donant-los desitjos i forces de correspondre cada vegada millor al seu amor: «En aquest torneig d’amor no ens han d’entristir les caigudes, ni que fossin caigudes greus, si acudim a Déu amb dolor i bon propòsit en el sagrament de la Penitència. El cristià no és un maníac col·leccionista d’un full de serveis immaculat. Jesucrist Nostre Senyor es commou tant amb la innocència i la fidelitat de Joan com, després de la caiguda de Pere, s’entendreix amb el seu penediment. Jesús comprèn la nostra feblesa i ens atreu vers Ell, com fent-nos anar sobre un pla inclinat, desitjós que sapiguem insistir en l’esforç de pujar una mica, de dia en dia».[1] Saber que les misèries pròpies —fins i tot les que més ens humilien— no són cap obstacle insuperable en l’amor a Déu i en el nostre camí d’identificació completa amb ell, ens omple d’esperança. I ens omple també d’estupor: com és possible que sigui veritat aquest crit —una vegada més de sant Pau— que assegura que res «no ens podrà separar de l’amor de Déu que s’ha manifestat en Jesucrist, Senyor nostre» (Rm 8, 39)?

La resposta, que només l’oració ens permet percebre de manera completa, es troba en la primacia de la iniciativa divina: és Déu qui ens busca i ens atreu. L’apòstol Joan, ja en els últims anys de la seva vida, ho recordava amb emoció: «L’amor consisteix en això: no som nosaltres qui ens hem avançat a estimar Déu; ell ens ha estimat primer i ha enviat el seu Fill com a víctima que expia els nostres pecats» (1 Jn 4, 10). Fer oració és, doncs, fer-se conscients que estem en bones mans i que el nostre amor —sempre imperfecte— és només correspondència a l’amor de Déu que ens precedeix, ens acompanya i ens segueix. La contemplació d’aquest amor és l’estímul més gran per recórrer aquest pla inclinat de la identificació profunda amb Jesucrist.

Per créixer sempre en l’amor

Normalment, en la vida cristiana, el pas del temps va unit al creixement personal. Per això, la correspondència amb l’amor de Déu que anhelem en l’oració se sol manifestar en desitjos de millora, en un anhel ferm d’apartar de nosaltres el que ens aparti de Crist. Per això, potser amb relativa freqüència, se’ns ha ensenyat a fer oració d’examen, i a demanar llum per detectar el que no és propi de la nostra condició de fills de Déu; hem après a formular propòsits concrets per —sempre amb l’ajuda de la gràcia— aspirar a agradar el Senyor i superar aspectes de la nostra vida que ens n’aparten, encara que sigui poc.

Sabem molt bé que aquest examen i aquests propòsits no són una manera de voler conquerir les coses pel nostre compte, sinó que es tracta de la manera veritablement humana d’estimar: qui desitja agradar en tot la persona estimada s’esforça per assolir la millor versió de si mateix. Sabent que Déu ens estima com som, desitgem estimar-lo com ell es mereix. Per això busquem, amb una tensió saludable, lluitar cada dia una mica. No volem caure en la temptació —tan fàcil!— de justificar les nostres debilitats i oblidar que amb la seva mort i resurrecció Crist ens ha obtingut la gràcia suficient per vèncer els nostres pecats.[2]

Quan sant Josepmaria era un jove sacerdot, molts bisbes li demanaven que prediqués durant dies de recés espiritual o exercicis espirituals. Llavors, alguns el van acusar de predicar «exercicis de vida i no de mort».[3] Estaven acostumats que, en aquelles jornades, es reflexionés sobretot en el destí etern de cadascú i se sorprenien que sant Josepmaria parlés també molt àmpliament sobre com viure coherentment la vocació pròpia. Això posa de manifest una característica important de la missió de l’Opus Dei: ensenyar a materialitzar la vida espiritual i evitar que l’oració es converteixi en una dimensió independent i aïllada en la vida de les persones; o, com diu sant Josepmaria, «apartar així de la temptació, tan freqüent llavors i ara, de portar com una doble vida: d’una banda, la vida interior, la vida de relació amb Déu; i de l’altra, diferent i separada, la vida familiar, professional i social, plena de petites realitats terrenals».[4]

Encara que en les nostres estones d’oració no sempre experimentem sensiblement l’amor de Déu —algunes vegades sí que ho farem—, en realitat sempre és allà present i operant. Si a aquest amor li sumem la lluita en el que el Senyor ens vagi indicant, la nostra vida —els nostres pensaments, els nostres desitjos, les nostres intencions, les nostres obres— es transformarà progressivament. Arribarem a ser per als altres Crist que passa, ipse Christus.

Estimar-lo en el proïsme

En una ocasió, un escrivà va preguntar a Jesús: «Mestre, quin és el manament més gran de la Llei?». Recordem molt bé la seva resposta: «Estima el Senyor, el teu Déu, amb tot el cor, amb tota l’ànima i amb tot el pensament. Aquest manament és el més gran i el primer. El segon és com aquest: estimaràs el teu proïsme com a tu mateix. D’aquests dos manaments depenen tota la Llei i els Profetes» (Mt 22, 36-38). D’aquesta manera, amb poques paraules, Jesús va explicar per sempre la unió de l’amor a Déu amb l’amor al proïsme. I es tracta d’un ensenyament en el qual el Senyor va voler continuar insistint fins als últims instants abans de pujar definitivament al cel. Fins i tot quan, ja ressuscitat, es troba amb Pere a la vora del mar de Galilea, Jesús respon a les promeses d’amor de qui va ser el primer Papa amb un invariable: «Pastura les meves ovelles» (cf. Jn 21, 15-17).

El motiu últim de la unió d’ambdós manaments i, per tant, de la necessitat d’aprendre a estimar Crist en els altres el trobem explicat pel mateix Jesús, amb gran força, en la descripció que fa del judici final. Allà posa de manifest que la raó es troba en la unió profunda que ell ha establert amb cada home: «Perquè tenia fam, i em donàreu menjar; tenia set, i em donàreu beure; era foraster, i em vau acollir» (Mt 25, 35). En efecte, com ensenya el Concili Vaticà II, «Ell, el Fill de Déu, amb tota la seva encarnació es va unir d’alguna manera amb tot home».[5] És impossible estimar-lo sense estimar també el proïsme, sense aprendre a estimar-lo també en el proïsme.

L’oració, quan és autèntica, ens porta a preocupar-nos dels altres; dels que tenim més a prop i dels que més pateixen. Ens porta a saber conviure amb tothom i a donar cabuda al nostre cor també als que no pensen com nosaltres, procurant sempre el seu bé, amb detalls freqüents de servei. En ella trobem forces per perdonar i llums per estimar cada vegada millor i de manera més concreta tothom, sortint dels nostres egoismes i comoditats, sense temor de complicar-nos santament la vida. Com ens recorda el papa Francesc, «la millor manera de discernir si el nostre camí de pregària és autèntic serà mirar la mesura en què es transforma la nostra vida a la llum de la misericòrdia».[6] Adquirir un cor compassiu i misericordiós, com el de Jesús —imatge perfecta del cor del Pare—, és el fruit últim de la nostra vida d’oració, un senyal cert de la nostra identificació amb Crist.

Nicolás Álvarez de las Asturias

Notes

[1] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 75.

[2] Sant Joan Pau II, Enc. Veritatis splendor, núm. 102-103.

[3] Cf. Andrés Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. 2, p. 675-680.

[4] Sant Josepmaria, Converses, núm. 114.

[5] Concili Vaticà II, Constitució pastoral Gaudium et spes, núm. 22.

[6] Francesc, Ex. Ap. Gaudete et Exsultate, núm. 105.

Torna als continguts

Ànimes d’oració litúrgica

És abril del 1936 i a Espanya hi ha molta tensió social. Tanmateix, a l’Acadèmia DYA s’intenta mantenir el clima habitual d’estudi i de convivència. Enmig d’aquelles estranyes jornades, un resident explica per carta als seus pares que el dia anterior havien assajat el cant litúrgic, amb l’ajuda d’un professor, en un ambient que recordava molt alegre.[1] En aquest context particular, més enllà dels bons moments que passaven entre ells, per quin motiu trenta universitaris, un diumenge a la nit, tenien una classe de cant?

La resposta la podem trobar un parell de mesos enrere, quan sant Josepmaria va incloure en el pla de formació de l’Acadèmia precisament algunes classes de cant gregorià. Tot i que sabem que, com a rector a Perdiguera, sant Josepmaria acostumava a celebrar Missa cantada, aquella inclusió curricular no responia a cap inclinació personal. Tampoc no es devia a un interès erudit, conseqüència del coneixement i el desenvolupament del moviment litúrgic a Espanya. Aquella decisió va ser, més aviat, fruit de la seva experiència pastoral, moguda només pel desig d’ajudar els joves a convertir-se en ànimes d’oració.

És interessant observar un detall de les tres publicacions que en aquells anys trenta sant Josepmaria tenia entre mans, totes dirigides justament a facilitar el diàleg amb Déu: cadascuna responia a una de les tres grans formes d’expressió de l’oració cristiana. La primera se centrava en la meditació personal, una altra fomentava la pietat popular i l’última animava el lector a submergir-se en l’oració litúrgica. El fruit de la primera iniciativa va ser Consideracions espirituals, base de la seva coneguda obra Camí; el fruit de la segona va ser el breu llibret Sant Rosari, i per a la tercera iniciativa va projectar una obra que es titularia Devociones litúrgicas. Tot i que la publicació d’aquesta última obra es va anunciar per al 1939, per diversos motius no va arribar mai a veure la llum. Tanmateix, encara es conserva el pròleg que Félix Bilbao, bisbe de Tortosa, havia preparat i que es titula «¡Orad y orad bien!». En aquest text inèdit s’anima els lectors a endinsar-se, amb el guiatge de l’autor del llibre, en la litúrgia de l’Església, per arribar a una «oració eficaç, sucosa, sòlida, que els uneixi íntimament amb Déu».[2]

Donar veu a l’oració de l’Església

Per a sant Josepmaria la litúrgia no era un conjunt de preceptes dirigits només a donar solemnitat a certes cerimònies. Patia quan la manera de celebrar els sagraments i altres accions litúrgiques no estava veritablement al servei de la trobada de les persones amb Déu i amb els altres membres de l’Església. Una vegada, després d’assistir a una celebració litúrgica, va escriure: «Molt clergat: l’arquebisbe, el capítol de canonges, els beneficiats, cantaires, servents i escolans... Ornaments magnífics: sedes, or, plata, pedres precioses, encaixos i velluts... Música, veus, art... I… sense poble! Cultes esplèndids, sense poble».[3]

Aquest interès pel poble en la litúrgia és profundament teològic. En les accions litúrgiques, la Trinitat interactua amb tota l’Església, no només amb una de les seves parts. No és casualitat que la major part de les reflexions que sant Josepmaria, a Camí, va dedicar a la litúrgia estiguin al capítol titulat L’Església. Per al fundador de l’Opus Dei, la litúrgia era un lloc privilegiat on es podia experimentar la dimensió eclesial de l’oració cristiana; allà és palpable el fet que ens adrecem tots junts a Déu. L’oració litúrgica, sempre personal, s’obre a horitzons que van més enllà de les circumstàncies individuals. Si en la meditació personal el subjecte que parla som nosaltres, en la litúrgia el subjecte és tota l’Església. Si en el diàleg a soles amb Déu som nosaltres els que parlem com a membres de l’Església, en l’oració litúrgica és l’Església qui parla a través nostre.

D’aquesta manera, aprendre a dir el nosaltres de les oracions litúrgiques és una gran escola per complementar les diferents dimensions de la nostra relació amb Déu. Allà un es descobreix un fill més en aquesta gran família que és l’Església. No sorprèn, llavors, la clara exhortació de sant Josepmaria: «La teva oració ha de ser litúrgica. —Tant de bo tinguessis afició a recitar els salms, i les oracions del missal, en comptes d’oracions privades o particulars».[4]

Aprendre a resar litúrgicament requereix la humilitat de rebre d’altres les paraules que direm. També requereix el recolliment del cor per identificar i valorar les relacions que ens uneixen a tots els cristians. En aquest sentit, ens pot servir considerar que estem resant units amb les persones que tenim al costat en aquell moment i també amb les que no hi són; amb els cristians del mateix país, dels països veïns, del món sencer... També resem amb les persones que ens han precedit i que s’estan purificant o que ja gaudeixen de la glòria del cel. De fet, l’oració litúrgica no és una fórmula anònima, sinó que està plena «de rostres i de noms»;[5] ens unim a totes les persones concretes que formen part de la nostra vida i que, com nosaltres, viuen «en el nom del Pare, i del Fill, i de l’Esperit Sant», partícips en la vida de la Trinitat.

Donar cos a l’oració de l’Església

Sabem que, per a sant Josepmaria, la santificació del treball no consistia principalment a intercalar oracions durant el treball, sinó sobretot a convertir en oració la mateixa acció que es duu a terme mitjançant una atenció en fer-ho per la glòria de Déu, obstinant-se en la perfecció humana, sabent-se mirat amorosament pel nostre Pare del cel. De manera anàloga, l’oració litúrgica no consisteix principalment a dir oracions durant les accions litúrgiques, sinó a fer aquestes accions rituals digne, attenteac devote, amb la dignitat, l’atenció i la devoció que mereixen, sent present en el que es fa. No són només ocasions per dur a terme actes individuals de fe, esperança i caritat, sinó accions a través de les quals tota l’Església expressa la seva fe, la seva esperança i la seva caritat.

Sant Josepmaria donava molta importància a aquest saber estar en els diferents actes de culte, a aquesta urbanitat de la pietat. La dignitat que requereix l’oració litúrgica té molt a veure amb la gestió del mateix cos, ja que, en certa manera, allà es manifesta en un primer moment el que volem fer. La celebració de la santa Missa, apropar-se a la Confessió, les benediccions amb el Santíssim, etc., comporten diversos moviments de la persona, ja que són oració en acció. L’oració litúrgica, per tant, també suposa resar amb el cos. Més encara, suposa aprendre a donar cos, aquí i ara, a l’oració de l’Església. I, lògicament, encara que moltes vegades sigui el sacerdot qui té la missió de donar veu i mans a Crist Cap, és l’assemblea la que dona veu i visibilitat a tot el Cos Místic de Crist. Saber que a través nostre es veu i s’escolta l’oració dels sants i de les ànimes del purgatori és un bon estímul per cuidar aquesta urbanitat de la pietat.

A més de dignitat, l’oració litúrgica demana de ser feta amb atenció. En aquest sentit, es podria dir que, a més de concentrar-nos en les paraules que diem, és important experimentar de la manera més profunda possible el moment que estem vivint: tenir clar amb qui estem, per què i per a què. Aquesta presa de consciència exigeix una formació prèvia, que sempre es pot millorar. En paraules de sant Josepmaria: «A poc a poc. —Mira què dius, qui ho diu i a qui. —Perquè això de parlar de pressa, sense espai per a la consideració, és soroll, rebombori de llaunes. I et diré amb Santa Teresa que no en dic oració, per més que belluguis els llavis».[6]

Trobada amb cada Persona de la Trinitat

Malgrat les inevitables distraccions, causades per la nostra fragilitat, en l’oració litúrgica participem en la misteriosa però real trobada de tota l’Església amb les tres persones de la Trinitat. Per això, és enriquidor aprendre a distingir quan ens dirigim al Pare, al Fill o a l’Esperit Sant. Generalment, la litúrgia ens acostuma a situar de cara a Déu Pare, amb els seus trets propis, malgrat que sovint s’invoqui amb un senzill «Déu» o «Senyor». Ell és la font i l’origen de totes les benediccions que la Trinitat vessa sobre aquest món, i a aquest tornen, a través del seu Fill, totes les lloances que les criatures són capaces d’expressar.

Perquè el que diem al Pare ho diem a través de Jesús, que no és tant davant nostre, sinó amb nosaltres. El Verb s’ha encarnat per portar-nos al Pare i, per això, descobrir la seva presència al nostre costat, com a germà que coneix i no s’avergonyeix de la nostra flaquesa, ens omple de consol i d’audàcia. És més, l’oració litúrgica, com a oració pública de l’Església, neix de l’oració de Jesús. No només és una continuació de la seva oració quan va estar sobre aquesta terra, sinó que és l’expressió, avui i ara, de la seva intercessió per nosaltres al cel (cf. He 7, 25). De vegades també trobem oracions que es dirigeixen directament a Jesús, que porten la nostra mirada cap al Fill com a salvador. Per aquests motius, l’oració litúrgica és una gran via per sintonitzar amb el cor sacerdotal de Jesucrist.

I l’oració que el Fill dirigeix al Pare es realitza en l’Esperit Sant. Tenir consciència de la presència de la tercera Persona de la Trinitat en l’oració litúrgica és un gran regal de Déu. El gran Desconegut, com l’anomenava sant Josepmaria, passa externament inadvertit, com la llum o com l’aire que respirem. Tanmateix, sabem que sense llum no veuríem res i que sense aire ens ofegaríem. L’Esperit Sant opera d’una manera similar en el diàleg litúrgic. Tot i que no ens hi solem dirigir, sabem que habita en nosaltres i que, amb gemecs inenarrables, ens mou a adreçar-nos al Pare amb les paraules que ens va ensenyar Jesús. La seva acció, per tant, es manifesta indirectament. Més que en les paraules que diem, o a qui les diem, l’Esperit es manifesta en com les diem: és present en els gemecs que es fan cant i en els silencis que deixen treballar Déu a l’interior del nostre ésser.

De la mateixa manera que la presència del vent es percep pels objectes que posa en moviment, podem entreveure la presència de l’Esperit Sant quan experimentem els efectes de la seva acció. Per exemple, un primer efecte del seu actuar és quan som conscients que estem resant com a filles i fills de Déu a l’Església. També l’experimentem quan s’encarrega que la Paraula de Déu ressoni al nostre interior no com a paraula humana, sinó com a Paraula del Pare adreçada a cadascun de nosaltres. Sobretot, l’Esperit Sant es manifesta en la tendresa i la generositat amb què el Pare i el Fill s’aboquen sobre cadascú quan en la celebració litúrgica ens perdonen, ens il·luminen, ens enforteixen o ens fan un regal particular.

Finalment, l’acció de l’Esperit Sant és tan íntima i necessària que és qui fa possible que l’acció litúrgica sigui veritable contemplació de la Trinitat, ens permet veure Jesús i tota l’Església, quan els sentits ens diuen una altra cosa. És l’Esperit Sant que ens descobreix que l’ànima de l’oració litúrgica no és el compliment formal d’una sèrie de paraules o de moviments exteriors, sinó l’amor amb què sincerament desitgem servir i deixar-nos servir. L’Esperit Sant ens fa participar del seu misteri personal quan aprenem a gaudir d’un Déu que baixa per servir-nos, de manera que després puguem servir els altres.

He viscut l’Evangeli

No és estrany que un dels termes més utilitzats en l’Escriptura i en la Tradició per referir-se a les accions litúrgiques sigui el de servei. Descobrir aquesta dimensió de servei en l’oració litúrgica té moltes conseqüències per a la vida interior. No només perquè qui serveix per amor no es posa a si mateix al centre, sinó també perquè veure la litúrgia com a servei és clau per poder transformar-la en vida. Encara que sembli paradoxal, en nombroses oracions trobem en els textos litúrgics l’exhortació a imitar en la vida ordinària el que hem celebrat. Aquesta invitació no vol dir que hàgim d’estendre el llenguatge litúrgic a les nostres relacions familiars i professionals, sinó que hem de convertir en un programa de vida allò que el ritu ens ha permès contemplar i viure.[7] Per això, sant Josepmaria, en contemplar l’acció de Déu en la seva jornada, en més d’una ocasió exclamava: «Veritablement, he viscut l’Evangeli del dia».[8]

Per viure la litúrgia del dia i transformar així la nostra jornada en servei, en una Missa de vint-i-quatre hores, cal contemplar les nostres circumstàncies personals a la llum del que hem celebrat. En aquesta tasca, la meditació personal és insubstituïble. Sant Josepmaria solia prendre notes d’aquelles paraules o expressions que el colpejaven durant la celebració de la Missa o en la pregària de la Litúrgia de les Hores, fins al punt que un dia va escriure: «Ja no anotaré cap salm, perquè caldria anotar-los tots, ja que en tots no hi ha més que meravelles, que l’ànima veu quan Déu és servit».[9] És veritat que l’oració litúrgica és font d’oració personal, però és igualment cert que sense la meditació és molt difícil assimilar personalment la riquesa de l’oració litúrgica.

En el silenci del tu a tu amb Déu és on, d’ordinari, les fórmules de l’oració litúrgica adquireixen una força íntima i personal. En aquest sentit, l’exemple de Maria és il·luminador: ella ens ensenya que, per posar per obra el fiat—faci’s— de la litúrgia, per transformar-lo en servei, cal dedicar temps a conservar personalment «totes aquestes coses al cor» (Lc 2, 19).

Juan Rego

Notes

[1] Cf. «Un estudiante en la Residencia DYA. Cartas de Emiliano Amann a su familia (1935-1936)». A: Studia et Documenta, vol. 2, 2008, p. 343.

[2] Arxiu General de la Prelatura, 77-5-3.

[3] Apunts íntims, núm. 1590, 26.X.1938. Citat a Camí. Edición crítico-histórica, Rialp, Madrid, 2004, p. 677.

[4] Sant Josepmaria, Camí, núm. 86.

[5] Francesc, ex. ap. Evangelii Gaudium, núm. 274.

[6] Sant Josepmaria, Camí, núm. 85.

[7] Cf. Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 88.

[8] Quadern IV, núm. 416, 26.XI.1931. Citat a Camí. Edición crítico-histórica, p. 298.

[9] Quadern V, núm. 681, 3.IV.1932. Citat a Camí. Edición crítico-histórica, p. 297.

Torna als continguts

Ja no es raona, s’esguarda!

Si intentem pensar quina és actualment, des del punt de vista polític i econòmic, la tercera ciutat més important del món...; doncs això era Antioquia durant els primers segles, quan va ser capital d’una província romana. Sabem que és on es va encunyar el terme «cristians» (cf. Act. 11, 26) per als seguidors de Jesús. El seu tercer bisbe va ser sant Ignasi, el qual, condemnat a mort durant el govern de Trajà, va ser portat per terra fins a la costa de Selèucia —actual zona sud de Turquia— i, després, traslladat per mar fins a arribar a Roma. Durant el trajecte es van aturar en diversos ports. A cada lloc rebia els cristians de la zona i aprofitava per enviar cartes a les comunitats de seguidors de Jesús: «Escric a totes les esglésies i a tothom dono aquesta consigna: que moro per Déu ben de grat».[1] El bisbe sant Ignasi tenia clar que les feres de l’Amfiteatre Flavi —ara Colosseu romà— serien el seu final aquí a la terra, i per això va demanar incessantment oracions per tenir valentia. Però diverses vegades, a les seves cartes, som també testimonis de les profunditats de la seva ànima, del seu desig per unir-se definitivament a Déu: «No hi ha en mi flames de cobejances materials. Una aigua viva, això sí, que parla i em diu de dins estant: Vine cap al Pare».[2]

Una planta amb l’arrel al cel

Aquell murmuri interior de sant Ignasi d’Antioquia —Vine al Pare!— que probablement movia la seva vida de pietat i la seva vida sacramental és, en realitat, una maduració sobrenatural del desig natural que tots tenim per unir-nos a Déu. Els filòsofs grecs de l’antiguitat ja havien identificat en el més íntim del nostre ésser una nostàlgia pel que és diví, una enyorança per la nostra pàtria veritable, «com si fóssim una planta no terrestre, sinó celeste».[3] Benet XVI, en la primera audiència durant la seva catequesi sobre l’oració, també va voler mirar cap enrere, a l’Antic Egipte, a Mesopotàmia, als filòsofs i dramaturgs grecs o als escriptors romans; totes les cultures han estat un testimoni del desig de Déu: «L’home digital, igual com el de les cavernes, busca en l’experiència religiosa els camins per superar la seva finitud i per assegurar la seva precària aventura terrena (...). L’home porta en si mateix una set d’infinit, una nostàlgia d’eternitat, una cerca de bellesa, un desig d’amor, una necessitat de llum i de veritat, que l’impulsen cap a l’Absolut».[4]

Se sol dir que un dels problemes més comuns d’aquesta precària aventura terrena de la nostra època és la fragmentació interior, fins i tot de vegades produïda de manera inconscient: experimentem oposicions entre el que volem i el que fem, veiem aspectes en nosaltres que no s’uneixen harmònicament, no construïm la narració de la nostra vida com un fil continu amb el nostre passat i el nostre futur, no veiem com poden encaixar juntes moltes idees que hem anat adquirint o sentiments que experimentem... Aquí i allà potser multipliquem versions de nosaltres mateixos. De vegades ni tan sols aconseguim dedicar la nostra atenció de manera exclusiva a una sola tasca. En tots aquests àmbits anhelem aquesta unitat que, pel que sembla, no podem fabricar com tantes altres coses.

«No és potser un signe dels temps el fet que avui, malgrat els vastos processos de secularització, es detecti una difusa exigència d’espiritualitat, que en gran part es manifesta precisament en una renovada necessitat d’orar?»,[5] es preguntava sant Joan Pau II a l’inici del nostre mil·lenni. Veiem, certament, que sorgeixen moltes iniciatives, presencials i a través d’Internet, dirigides a valorar la nostra capacitat de silenci exterior i interior, d’escolta, de concentració, d’harmonia entre el nostre cos i el nostre esperit. Tot això ens pot portar, com és lògic, cert assossec natural. Però l’oració cristiana ens ofereix una tranquil·litat que no és només equilibri transitori, sinó que és fruit d’una percepció unitària de la vida que sorgeix d’aquesta relació íntima amb Déu; l’oració cristiana, com que és un do, desenvolupa en nosaltres una nova visió de la realitat que ho uneix tot amb ell. «És una actitud interior, abans que una sèrie de pràctiques i fórmules; una manera de ser al costat de Déu, abans que de fer actes de culte o pronunciar paraules».[6] Com és lògic, aquesta actitud interior, aquesta manera d’estar al costat del Senyor, no sorgeix de la nit al dia, ni arriba sense disposar-nos adequadament perquè Déu ens la pugui atorgar: és do, però també tasca.

Els ulls d’una ànima que pensa en l’eternitat

En determinat moment de l’homilia Vers la santedat, pronunciada a finals del 1967, sant Josepmaria descriu breument l’itinerari d’una vida d’oració.[7] Es comença a resar —ens diu— amb pregàries senzilles, breus, probablement apreses de memòria en la nostra infantesa; després s’obre pas l’amistat amb Jesús, on aprenem a posar-nos en la seva passió, mort, resurrecció i volem fer pròpia la seva doctrina; després el cor necessita distingir i relacionar-se amb les tres persones divines, fins que això a poc a poc omple el seu dia. I és llavors quan el fundador de l’Opus Dei descriu l’etapa que correspon a la vida contemplativa: arriba el moment en què «ens movem en aquesta font abundosa i clara de limfes fresques que brollen vers la vida eterna Sobren les paraules, perquè la llengua no aconsegueix d’expressar-se; ja l’enteniment s’aquieta. Ja no es raona, s’esguarda!».[8]

Llavors, estant en algun punt d’aquest itinerari, ens podem preguntar: quina relació té l’oració amb la vida eterna? En quin sentit l’oració arriba a ser una mirada en lloc d’estar formada de paraules? Amb l’oració esperem arribar a veure les coses, aquí i ara, tal com les veu Déu; a captar el que passa al nostre voltant amb una simple intuïció que procedeix de l’amor.[9] Aquest és el seu fruit més gran i per això diem que ens transforma. No ens ajuda només a canviar certes actituds o a superar certs defectes; l’oració cristiana està dirigida, sobretot, a unir-nos amb Déu, conformant així a poc a poc la nostra mirada amb la mirada divina, començant ja aquí a la terra; en certa manera, busquem curar els nostres ulls amb la seva llum. Aquesta relació d’amor amb Déu —que aprenem i realitzem en Jesús— no és quelcom simplement que fem, sinó que canvia el que som.

Aquesta transformació personal porta conseqüències en la nostra manera d’interactuar amb la realitat, que fins i tot poden ser molt pràctiques. Desenvolupar en nosaltres, al costat de Déu, aquesta mirada sobrenatural, ens porta, per exemple, a desentranyar el bé que hi ha darrere de tot el que s’ha creat, fins i tot on pensem que és absent, perquè res no s’escapa del seu pla amorós, que sempre és més fort. Ens porta a valorar d’una manera nova la llibertat dels altres, a desprendre’ns de la temptació de decidir per ells, com si de les nostres accions depengués la destinació de tot. També comprenem millor que l’obrar diví té els seus processos i els seus temps, que tampoc no hem de controlar ni podem controlar. L’oració contemplativa ens porta a no obsessionar-nos amb voler solucionar problemes de manera immediata, sinó a disposar-nos millor per descobrir la llum en tot el que ens envolta, també en les ferides i les debilitats del nostre món. Intentar-hi veure amb els ulls de Déu ens allibera d’una relació violenta amb la realitat i amb les persones, ja que busquem entrar en sintonia amb el seu amor omnipotent, més que obstaculitzar-lo amb les nostres intervencions matusseres. Sant Tomàs d’Aquino afirma que la «contemplació serà perfecta en la vida futura, quan vegem Déu cara a cara (1 Cor 13, 12), fent-nos perfectament feliços»;[10] el poder de l’oració rau en el fet que podem participar d’aquesta visió de Déu ja aquí a la terra, encara que sempre sigui «com en un mirall» (1 Cor 13, 12).

El 1972, en una reunió a Portugal, algú va preguntar a sant Josepmaria com es podien suportar cristianament els problemes quotidians. Entre altres coses, el fundador de l’Opus Dei va assenyalar que la vida d’oració ajuda a mirar les coses de manera diferent a com ho faríem sense aquesta unió íntima amb Déu: «Tenim un criteri d’un altre estil; veiem les coses amb els ulls d’una ànima que està pensant en l’eternitat i en l’amor de Déu, també etern».[11] En altres circumstàncies, també havia dit que la manera de ser feliços al cel té molt a veure amb la manera de ser feliços a la terra.[12] Un teòleg bizantí del segle XIV havia escrit quelcom similar: «No només se’ns concedeix disposar-nos i preparar-nos per a la Vida; se’ns permet viure-la i obrar des d’ara conforme a aquesta».[13]

Quietud... Pau... Vida intensa

El Catecisme de l’Església Catòlica, quan comença a tractar de l’oració, ens sorprèn amb una pregunta que funciona com a examen de consciència permanent: «Des d’on parlem quan preguem? Des de l’altura del nostre orgull i de la nostra pròpia voluntat, o des de “l’abisme» (Sl 130,1) d’un cor humil i contrit?». I després passa, immediatament, a recordar-nos el pressupòsit fonamental per pregar: «La humilitat és el fonament de la pregària».[14] Efectivament, aquella mirada d’eternitat que genera en nosaltres l’oració contemplativa només pot créixer en el terreny fèrtil de la humilitat, en un clima d’obertura cap a les solucions de Déu, en lloc de les receptes únicament nostres. De vegades, una confiança excessiva en la nostra intel·ligència i en la nostra planificació pot fer que, a la pràctica, arribem a viure gairebé com si Déu no existís. Necessitem sempre una nova humilitat davant de la realitat, davant de les persones, davant de la història, que sigui una terra fecunda per a les accions de Déu. El Papa Francesc, durant la seva catequesi sobre l’oració, es fixava en l’experiència del rei David: «El món que es presenta davant dels seus ulls no és una escena muda: la seva mirada capta, darrere del desenvolupament de les coses, un misteri més gran. L’oració neix precisament d’allà: de la convicció que la vida no és una cosa que ens rellisca, sinó que és un misteri meravellós».[15]

Llavors, en participar d’aquella mirada que ens ofereix la contemplació al mig del món, sadollarem, en la mesura que sigui possible, els nostres anhels d’unitat: amb Déu, amb els altres, dins de nosaltres mateixos. Ens sorprendrem treballant infatigablement pel bé dels altres i de l’Església, en veure que els nostres talents floreixen «com un arbre que arrela vora l’aigua: dona fruit quan n’és el temps» (Sl 1, 3). Ens plaurem una mica d’aquella harmonia a la qual estem destinats. Gaudirem d’aquell assossec que no trobem de cap altra manera. «Galopar, galopar!... Fer i més fer!... Febre, dèria de moure’s... (…) És que treballen de cara al moment d’ara: «estan» sempre «en present». —Tu... has de veure les coses amb ulls d’eternitat, «tenint en present» el final i el passat... Quietud. —Pau. —Vida intensa dins teu».[16]

Andrés Cárdenas Matute

Notes

[1] Sant Ignasi d’Antioquia, Carta als Romans, núm. 4.

[2] Sant Ignasi d’Antioquia, Carta als Romans, núm. 7.

[3] Plató, Timeu, 90a.

[4] Benet XVI, Audiència, 11.V.2011.

[5] Sant Joan Pau II, carta apostòlica Novo Millennio Ineunte, núm. 33.

[6] Benet XVI, Audiència, 11.V.2011.

[7] Cf. Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 306.

[8] Ibídem, núm. 307.

[9] Es la concepció tomista de la contemplació com a «simplex intuitus veritatis ex caritate procedens».

[10] Sant Tomàs d’Aquino, Suma de teologia, II-II, c. 180, a. 4.

[11] Sant Josepmaria, notes d’una reunió familiar, 4.XI.1972.

[12] Cf. sant Josepmaria, Forja, núm. 1005.

[13] Nicolás Cabasilas, La vida en Cristo, Rialp, Madrid, 1958, p. 89.

[14] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2559.

[15] Francesc, Audiència, 24.VI.2020.

[16] Sant Josepmaria, Camí, núm. 837.

Torna als continguts

Oficina de Comunicació de l'Opus Dei a Catalunya i Andorra

www.opusdei.org