Alguna cosa gran i que sigui amor

La vocació cristiana:
Trobada, resposta, fidelitat

Borja de León (ed.)

© 2021 Fundació Studium

www.opusdei.cat

Introducció

L’Evangeli és ple de trobades personals amb Jesús: Joan i Andreu, Pere, Mateu, Marta, Maria i Llàtzer, Nicodem, la samaritana. Aquests relats són molt més que un record del passat. Són episodis d’una història que continua oberta, i plena d’acció, també avui. Tot i que pot semblar difícil trobar-se amb Jesús entre les presses i la dispersió que ens envolten i ens envaeixen, de fet, la seva crida continua ressonant als cors dels joves. És la que fa que, en el fons del seu cor, continuïn volent coses grans. «Volen que s’aturi la injustícia. Volen que se superin les desigualtats i que tothom participi en els béns de la terra. Volen que els oprimits obtinguin la llibertat. Volen coses grans. Volen coses bones».[1] Per això, els cristians continuem anunciant, en ple segle xxi, que a Déu li importem molt: que ens vol feliços, i que compta amb nosaltres per fer del seu Amor la força que mou el món.

«Qui soc jo?» és una pregunta important. Però molt més important, ens diu el Papa Francesc, és aquesta altra: «per a qui soc jo?».[2] La nostra identitat té les seves arrels en el que hem rebut, però pren la seva forma sobretot de l’amor al qual dediquem la nostra vida. Estimant Déu, deixant-nos estimar per Ell, donant aquest amor als altres... descobrim qui som. La sèrie d’articles que es recullen en aquest llibre, escrit per sacerdots que treballen amb gent jove, vol ser una ajuda per fer aquest descobriment. Amb els primers deixebles de Jesús, els ensenyaments del Papa, dels sants i de sant Josepmaria,[3] podem aprofundir en aquesta realitat perenne: Déu ens crida; «Ell té un pla per a cadascú: la santedat».[4]

El llibre consta de tres grans parts. A la primera es recullen tres articles que presenten, en un marc ampli, la realitat de la crida de Déu i de la trobada amb Ell. La segona part és més extensa: presenta diferents camins vocacionals i s’atura en alguns aspectes del discerniment de la mateixa vocació. Finalment, la tercera part està dirigida a les persones que ja fa uns anys que segueixen el Senyor; és una invitació a contemplar, amb memòria agraïda, la bellesa d’una vida seguint Crist.

Sant Josepmaria recordava com, amb tot just setze anys, va descobrir que el cor li demanava «alguna cosa gran i que fos amor».[5] Tant de bo també nosaltres puguem descobrir i redescobrir —perquè l’amor és sempre jove, sempre sorprenent— alguna cosa gran i que sigui amor.

Borja de León | Sacerdot, doctor en Filosofia. Desenvolupa la seva labor pastoral amb famílies i és capellà d’una escola de Madrid.

Tornar a l'índex

[1] Benet XVI, Discurs, 25-IV-2005.

[2] Francesc, Ex. ap. Christus vivit (25-III-2019), n. 286.

[3] Algunes de les obres més conegudes de sant Josepmaria (en concret, Camí, Solc, Forja, És Crist que passa, Amics de Déu, Sant Rosari, Via Crucis, Converses) se citen en aquest llibre només amb indicació de l'autor i del títol. Les referències bibliogràfiques de totes elles es poden trobar a www.escrivaobras.org, juntament amb el text complet en espanyol i en traducció a diverses llengües. Quan el títol d'una obra va acompanyat de la indicació «Edició crítica històrica», es tracta del volum respectiu de les Obres Completes de Josepmaria Escrivà, Rialp, Madrid. Els textos de la predicació oral o escrita encara no publicats en les Obres Completes van acompanyats de la seva localització a l'Arxiu general de la prelatura (AGP).

[4] F. Ocáriz, notes d’una trobada amb joves a Argentina, 5-VIII-2018.

[5] A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. I, p. 97.

I. TROBADA

«Mestre, on vius?»

1. Jesús surt a trobar-nos

«L’endemà, Joan tornava a ser en el mateix lloc amb dos dels seus deixebles i, fixant la mirada en Jesús que passava, va exclamar: — Mireu l’anyell de Déu. Quan aquells dos deixebles el sentiren parlar així, van seguir Jesús. Jesús es girà i, en veure que el seguien, els preguntà: — Què busqueu? Ells li digueren: — Rabí — que vol dir «mestre»—, on t’estàs? Els respon: — Veniu i ho veureu. Ells hi anaren, veieren on s’estava i es quedaren amb ell aquell dia. Eren cap a les quatre de la tarda.» (Jn 1, 35-39). Els protagonistes d’aquesta escena de l’Evangeli van haver de transmetre el seu record amb gran emoció. Es tractava del moment més important de les seves vides: el dia en què es van trobar, per primera vegada, amb Jesús de Natzaret.

En realitat, trobar-se amb Crist és l’experiència decisiva per a qualsevol cristià. Benet XVI ho va assenyalar amb força a l’inici del seu pontificat: «No es comença a ser cristià per una decisió ètica o una gran idea, sinó per la trobada amb un esdeveniment, amb una Persona, que dona un nou horitzó a la vida i, amb això, una orientació decisiva».[1] És molt revelador el fet que el Papa Francesc ens ho hagi volgut recordar també des del començament: «Invito cada cristià, en qualsevol lloc i situació en què es trobi, a renovar ara mateix el seu trobament personal amb Jesucrist o, almenys, a prendre la decisió de deixar-se trobar per Ell, d’intentar-ho cada dia sense parar».[2] En aquestes pàgines volem seguir aquesta invitació, seguint les empremtes de l’apòstol més jove: sant Joan.

Qui és Jesucrist per a mi? Qui soc jo per a Jesús?

El quart Evangeli resumeix amb una bonica frase la identitat del jove Joan: ell era «el deixeble que Jesús estimava». Amb això, en realitat, estava tot dit: Joan era algú a qui Jesús estimava. Amb els anys, aquesta convicció no s’apagaria, sinó que es faria encara més forta: «L’amor consisteix en això: no som nosaltres qui ens hem avançat a estimar Déu, ell ens ha estimat primer» (1 Jn 4, 10). Sens dubte, aquesta seguretat en l’Amor que el Senyor li tenia és el que el va fer capaç de conservar, fins al final dels seus dies, una alegria profunda i contagiosa. La mateixa que es respira en el seu Evangeli. Tot va començar aquell dia, a la vora del Jordà.

I nosaltres, hem experimentat una trobada tan familiar com la del jove apòstol? Fins i tot si som cristians des de fa molts anys i hem resat tota la vida, és bo que ens parem un moment a pensar: «Per a mi, qui és Jesucrist? Què suposa Jesucrist a la meva vida real, avui i ara?». Amb aquesta consideració podem calibrar com és la nostra fe. «Però abans d’aquesta pregunta, n’hi ha una altra en cert sentit més important, inseparable i prèvia (...): Qui soc jo per a Jesucrist?».[3]

Davant d’aquestes preguntes, no és estrany que ens quedem una mica perplexos: Qui soc jo per a Jesucrist? Qui soc? Una criatureta? Un producte de l’evolució? Un humà més... que ha de complir els seus manaments? Com em veu Jesús? És il·luminant, en aquestes situacions, mirar els sants. En una ocasió en què van preguntar quelcom semblant a sant Joan Pau II, va contestar: «Mira, tu ets un pensament de Déu, tu ets un batec del cor de Déu. Afirmar això és com dir que tu tens un valor, en cert sentit, infinit, que comptes per a Déu en la teva irrepetible individualitat».[4] El que ell mateix havia descobert —el que han descobert tots els sants— és com d’importants som per a Déu. No som una criatureta, un servent que està sense més ni més al món per fer el que Ell vulgui. Som amics de veritat. Tot el que fa referència a nosaltres l’importa, i per això es preocupa per nosaltres i ens acompanya al llarg de tota la nostra vida, encara que moltes vegades no ho notem.

Tot això no és una exageració. Jesús mateix va dir als seus apòstols: «Ningú no té un amor més gran que el qui dona la vida pels seus amics. Vosaltres sou els meus amics... A vosaltres us he dit amics, perquè us he fet conèixer tot allò que he sentit del meu Pare» (Jn 15, 13-15). Són paraules actuals: Jesucrist «viu i us ho diu ara a vosaltres. Escolteu aquesta veu amb gran disponibilitat; té alguna cosa per dir-vos a cadascú».[5] Qui soc jo llavors per a Jesucrist? Soc el seu amic, a qui estima amb l’amor més gran; soc un batec del seu cor. Així soc jo per a Ell, això ho canvia tot: «Si aconsegueixes de valorar amb el cor la bellesa d’aquest anunci i et deixes trobar pel Senyor, si et deixes estimar i salvar per Ell; si entres en amistat amb Ell i comences a conversar amb Crist viu sobre les coses concretes de la teva vida, aquesta serà la gran experiència fonamental que sostindrà la teva vida cristiana. Aquesta és també l’experiència que podràs comunicar a altres joves.»[6]

Que busquis Crist!

El 29 de maig del 1933, un jove estudiant d’Arquitectura va anar per primer cop a conversar amb sant Josepmaria. Es deia Ricardo Fernández Vallespín. Molts anys després, recordava: «El Pare em va parlar de les coses de l’ànima...; em va aconsellar, em va animar a ser millor... Recordo perfectament, amb una memòria visual, que abans d’acomiadar-me, el Pare es va aixecar, va anar a una llibreria, va agafar un llibre que estava fet servir per ell i a la primera pàgina va posar, a tall de dedicatòria, aquestes tres frases: «Que busquis Crist! Que trobis Crist! Que estimis Crist!».[7] En aquella conversa, també sant Josepmaria va voler començar pel més important: la trobada personal amb el Senyor.

L’apòstol Joan es va posar a buscar Crist, fins i tot sense saber exactament a qui buscava. Sí que sabia que buscava alguna cosa que li omplís el cor. Tenia set d’una vida plena. No li semblava suficient viure per treballar, per guanyar diners, per fer el mateix que tothom... sense veure més enllà de l’horitzó de la seva petita comarca. Tenia un cor inquiet i volia sadollar aquesta inquietud. Per això va anar rere el Baptista. I va ser precisament estant amb ell que Jesús va passar pel seu costat. El Baptista li va indicar: «Mireu l’anyell de Déu!»; i ell i el seu amic Andreu, «quan el sentiren parlar així, van seguir Jesús» (Jn 1, 36-37).

Què podem fer nosaltres per seguir els passos del jove apòstol? Primer, escoltar el nostre cor inquiet. Fer-li cas quan es mostri insatisfet, quan no en tingui prou amb una vida mundana, quan vulgui alguna cosa més que les coses i les satisfaccions de la terra. I apropar-nos a Jesús. De fet, potser ho hem tingut, en certa manera, més fàcil que Joan. Moltes persones ja ens han indicat on és Jesús: «Hem après d’invocar Déu des de la infantesa, dels llavis d’uns pares cristians: més endavant, mestres, companys, coneguts, ens han ajudat de mil maneres a no perdre de vista Jesucrist».[8] Per això, el que podem fer ara és buscar-lo: «Busqueu-lo amb il·lusió, busqueu-lo en vosaltres mateixos amb totes les vostres forces. Si obreu amb aquest deler, gosaré garantir que ja l’heu trobat, i que heu començat a tractar-lo i a estimar-lo, i a tenir la vostra conversa en el Cel».[9]

Que trobis Crist!

Quan Joan i Andreu van començar a seguir Jesús aquella primera vegada, la situació devia ser una mica vergonyosa per a ells. S’havien posat en camí darrere d’aquell home, però com l’abordarien? No és gaire convencional parar algú i preguntar-li: «Ets tu l’anyell de Déu?» Tanmateix, això els havia dit el Baptista i, en realitat, era l’únic que sabien d’Ell... Potser estaven deliberant entre ells què podien fer quan Jesús, «en veure que el seguien, els preguntà: — Què busqueu?» (Jn 1, 38).

Al Senyor el commouen els cors joves, inquiets. Per això, quan el busquem sincerament, Ell mateix es fa el trobadís de la manera més inesperada. Sant Josepmaria va recordar tota la vida la seva primera trobada personal i inesperada amb Jesús. Ell era llavors un adolescent, amb un cor que bullia de projectes i ideals. Després d’una forta nevada, que havia cobert els carrers de la seva ciutat amb una densa capa blanca, va sortir de casa. Al cap de poc va descobrir, sorprès, el rastre d’uns peus descalços sobre la neu. Les empremtes el van portar fins a un frare que anava camí del seu convent. Allò el va impressionar profundament. «Si d’altres fan tants sacrificis per Déu i pel proïsme, —es va dir— no seré jo capaç d’oferir-li alguna cosa?».[10]

Aquell dia, igual que Joan i Andreu, el jove Josepmaria va anar darrere dels passos del Senyor, que es feia present, aquesta vegada, en unes empremtes a la neu. Moltes altres persones potser també van veure aquelles empremtes, però per a aquell jove van ser un signe inequívoc que Jesús volia entrar a la seva vida. Després, la seva reacció va ser molt similar a la d’aquells primers amics de Jesús. «Ells li digueren: — Rabí — què vol dir «mestre»—, on t’estàs? Els respon: — Veniu i ho veureu. Ells hi anaren, veieren on s’estava i es quedaren amb ell aquell dia. Eren cap a les quatre de la tarda.» (Jn 1, 38-39).

Descobrir que algú ens estima desperta en nosaltres un desig enorme de conèixer-lo. Saber que algú ha tingut amb nosaltres una atenció de bon amic fa que el vulguem conèixer. Descobrir que hi ha algú a qui li importem, que hi ha algú que ens està esperant, i que té la resposta als nostres anhels més profunds, ens porta a buscar-lo. A través d’aquelles empremtes, Déu va voler que sant Josepmaria s’adonés que «ja portava, ficada molt dins seu, “una inquietud divina”, que li va renovar l’interior amb una vida de pietat més intensa».[11] Buscar Jesús i trobar-lo és només l’inici. A partir de llavors, podrem començar a tractar-lo com a un amic. L’intentarem conèixer millor, llegint l’Evangeli, apropant-nos a la Santa Missa, gaudint de la seva intimitat en la Comunió, cuidant-lo en els qui més ho necessiten. I intentarem donar-nos a conèixer, compartint amb el nostre amic les nostres alegries i les nostres tristeses, els nostres projectes i els nostres fracassos. Perquè això és, al cap i a la fi, l’oració: «tractar d’amistat, estant moltes vegades tractant tot sol amb qui sabem que ens estima».[12] Com Joan i Andreu, que van passar tot aquell dia amb Jesús.

Que estimis Crist!

Per al jove Joan, el dia en què va trobar Jesús va ser el dia en què la seva vida va canviar. Per descomptat, tenia encara molt de camí per davant. Des de la pesca miraculosa fins als viatges amb Jesús per Palestina; des dels miracles fins a la seva paraula que omplia d’alegria el cor, o fins als seus gestos d’afecte amb els malalts, amb els pobres, amb els menyspreats... Però, sobretot, els moments de conversa a soles amb el Mestre. El diàleg que va començar una tarda, al costat del riu Jordà, duraria tota una vida.

Tots tenim experiència de la mesura en què una amistat ens canvia. Per això és lògic que els pares estiguin pendents de les amistats dels fills. Sense adonar-nos-en, la relació amb els nostres amics ens va transformant, fins que arribem a voler el mateix i rebutjar el mateix. Tant ens uneix l’amistat que es pot dir que els amics comparteixen «una mateixa ànima que sustenta dos cossos».[13]

En aquest sentit, és molt cridanera la transformació del jove apòstol. A ell, juntament amb el seu germà Jaume, els anomenaven «els fills del tro» (Mc 3, 17), i alguns detalls dels Evangelis ens fan comprendre que no es tractava d’un epítet excessiu. Per exemple, aquella ocasió en què uns samaritans es van negar a donar allotjament a Jesús i els seus deixebles, i els germans es van adreçar al Mestre preguntant: «vols que diguem que baixi foc del cel i els consumeixi?» (Lc 9, 54). Tanmateix, a poc a poc, precisament a mesura que anava creixent la seva amistat amb Ell, van aprendre a estimar com Jesús, a comprendre com Jesús, a perdonar com Jesús.

El mateix ens pot passar a cadascun de nosaltres: trobar Jesús i tractar-lo ens portarà a voler estimar com Ell estima. No ens ha de sorprendre que aquest desig vagi prenent el nostre cor: deixem que s’ompli d’agraïment, perquè el Senyor vol comptar amb nosaltres per fer present el seu Amor al món. Això li va passar a sant Josepmaria. Aquelles empremtes a la neu li van donar una profunda seguretat que tenia una missió en aquesta terra: «vaig començar a pressentir l’Amor, a adonar-me que el cor em demanava alguna cosa gran i que fos amor».[14] Descobrim també nosaltres, darrere d’aquestes crides del cor, un eco de la veu de Jesús que moltes vegades llegim a l’Evangeli: «Segueix-me!»

Viure amb Crist tota la nostra vida

Mirant enrere, Joan no hauria canviat res per tenir l’oportunitat de seguir Jesús. Així és com Déu actua en cada persona: «L’amor noble de Jesús ens anima a fer coses grans, i mou a voler sempre el més perfecte. L’amor vol estar a dalt de tot i no ser aturat per cap cosa baixa».[15] Li va passar a Joan, com també li va passar a Pere, a Jaume, a Pau... a Bartomeu, a Maria Magdalena i a tants d’altres des que Jesús va venir al món. La presència del Senyor no és menys real avui que llavors. Al contrari: Jesús està més present, perquè pot viure en cadascun de nosaltres. Més que convidar-nos a compartir la missió que Ell va rebre del seu Pare, doncs, Jesús vol estimar des de la nostra vida, des de dins de cadascú: «Manteniu-vos en el meu amor», ens diu (Jn 15, 9), per reconciliar aquest món amb Ell, canviar odi per Amor, egoisme per servei, rancor per perdó.

El jove apòstol, que havia descobert l’Amor del Senyor, el va acompanyar al costat de la Creu. Més tard, amb la resta dels apòstols, va rebre una missió que donaria forma a tota la seva vida: «— Aneu per tot el món i anuncieu la bona nova de l’evangeli a tota la humanitat (Mc 16, 15). També nosaltres, si escoltem el nostre cor inquiet i busquem Jesús, si el trobem i el seguim, si som amics seus, descobrirem que Ell compta amb nosaltres. Ens proposarà que l’ajudem, cadascú a la seva manera, en l’Església. Com un amic que, precisament perquè ens estima, ens proposa de sumar-nos a un projecte entusiasmador. «Avui, Jesús, que és el camí, et crida a tu, a tu, a tu, a deixar la teva empremta en la història. Ell, que és la vida, et convida a deixar una empremta que ompli de vida la teva història i la de tants d’altres. Ell, que és la veritat, et convida a abandonar els camins del desacord, la divisió i el disbarat. T’hi animes?».[16]

Borja Armada

Tornar a l'índex

[1] Benet XVI, Enc. Deus Caritas est (25.XII.2005), núm. 1.

[2] Francesc, Ex. Ap. Evangelii Gaudium (24.XI.2013), núm. 3.

[3] AGP, Biblioteca, P03, 2017, p. 146.

[4] Sant Joan Pau II, discurs als joves del Kazakhstan, 23.IX.2001.

[5] Benet XVI, Audiencia General, 2.VIII.2006.

[6] Francesc, Ex. ap. Christus Vivit (25-III-2019), n. 129.

[7] Camino, edició critica històrica, comentari al núm. 382.

[8] És Crist que passa, núm. 1.

[9] Amics de Déu, núm. 300

[10] Andrés Vázquez de Prada, El fundador del Opus Dei, volum I, p. 96.

[11] Ibídem, p. 97.

[12] Santa Teresa de Jesús, Llibre de la Vida, 8, 2.

[13] Sant Gregori Nazianzè, Sermón 43.

[14] Andrés Vázquez de Prada, El fundador del Opus Dei, volum I, p. 97.

[15] T. de Kempis, La imitación de Cristo, llibre III, cap. 5.

[16] Francesc, Vigilia de Oración con los Jóvenes durante la JMJ en Cracovia, 30.VII.2016.

2. El que podria ser la teva vida

Mesopotàmia va veure néixer i desaparèixer algunes de les civilitzacions més antigues del món: sumeris, accadis, babilònics, caldeus... Encara que a l’escola potser n’estudiem algunes, ens semblen cultures distants i poc relacionades amb nosaltres. Tanmateix, d’aquesta zona va sorgir un personatge que forma part de la nostra família. Es deia Abram, fins que Déu li va canviar el nom per Abraham. La Bíblia el situa uns 1850 anys abans de l’arribada de Jesucrist a la terra. Quatre mil anys després ens en continuem recordant, quan a la Santa Missa l’invoquem com «el nostre pare en la fe»:[1] ell va donar origen a la nostra família.

«T’he cridat pel teu nom»

Abraham és una de les primeres persones que han passat a la història per haver respost a una crida de Déu. En el seu cas, era una petició molt singular: «Ves-te’n del teu país, de la teva família i de la casa del teu pare, cap al país que jo t’indicaré» (Gn 12, 1). Després d’ell van venir, entre d’altres, Moisès, Samuel, Elies i els altres profetes... Tots van escoltar la veu de Déu, que els convidava d’una manera o una altra a «sortir del seu país» i començar una nova vida en companyia seva. Com a Abraham, Déu els prometia que faria grans coses a les seves vides: «Et convertiré en un gran poble, et beneiré i faré gran el teu nom, que serà font de benedicció» (Gn 12, 2). A més, a cadascun el va cridar pel seu nom; i per això, juntament amb el record de les accions de Déu, l’Antic Testament conserva els noms dels qui van col·laborar amb Ell. La carta als Hebreus els elogia amb entusiasme (cf. Hb 11, 1-40).

Quan Déu va enviar el seu Fill al món, els cridats no només van escoltar la veu de Déu; sinó que també van poder veure un rostre humà: Jesús de Natzaret. També a ells Déu els va cridar a començar una nova vida, a deixar un rastre inesborrable en la història. En coneixem els noms —Maria Magdalena, Pere, Joan, Andreu...— i els recordem també amb agraïment.

I després? Podria semblar que, amb l’Ascensió de Jesús al cel, Déu s’hauria retirat de la història. En realitat, la seva acció no només continua, sinó que ha augmentat. Si al seu pas per la terra només en va escollir uns quants, durant els últims dos mil anys Déu ha «canviat els plans» de milions d’homes i dones, els ha obert horitzons que ells mateixos no s’haurien pogut imaginar. En coneixem els noms de molts, que formen part del santoral de l’Església. I hi ha una multitud immensa d’homes i dones «de totes les nacions, tribus, pobles i llengües» (Ap 7, 9), sants desconeguts, que són veritables «protagonistes de la història».[2]

Avui, en aquest instant, Déu continua buscant i trucant a la porta de cadascú. A sant Josepmaria li agradava considerar aquestes paraules d’Isaïes: «jo t’allibero. T’he cridat pel teu nom:» ets meu!» (Is 43, 1). En meditar-les, deia que li portaven al cor «sabors de bresca i de mel»,[3] perquè li permetien percebre fins a quin punt era estimat per Déu d’una manera personalíssima, única.

També a nosaltres aquestes paraules ens poden portar sabors de bresca i de mel, perquè revelen que la nostra vida és important per a Déu: que compta amb tots, que convida cadascú de nosaltres. El somni de tot cristià és que el seu nom estigui escrit al Cor de Déu. I és un somni que està a l’abast de tothom.

«Compta les estrelles, si les pots comptar»

Ens pot semblar excessiu veure la nostra vida així, en continuïtat amb la dels grans sants. Tenim experiència de la nostra debilitat. També la van tenir Moisès, Jeremies, Elies, a qui no els van faltar els moments dolents.[4] El mateix Isaïes, per exemple, es deia en una ocasió: «M’he cansat en va, he consumit per no res les meves forces...» (Is 49, 4). És veritat que de vegades la vida es presenta així, com alguna cosa sense gaire sentit o interès, per la facilitat amb què es trunquen els nostres projectes. La pregunta «per a què vull viure» sembla que naufraga davant l’experiència del fracàs, del sofriment i de la mort.

Déu coneix perfectament tota aquesta inestabilitat i la confusió en la qual ens pot deixar. I, tanmateix, ens ve a buscar. Per això, el profeta no es queda en un crit de queixa, i reconeix la veu del Senyor: «Jo t’he fet llum de les nacions perquè portis la meva salvació d’un cap a l’altre de la terra» (Is 49, 6). Som dèbils, però aquesta no és tota la veritat sobre la nostra vida. Escriu el Papa: «Reconeguem la nostra fragilitat, però deixem que Jesús la prengui a les seves mans i ens llanci a la missió. Som fràgils, però portadors d’un tresor que ens fa grans i que pot fer més bons i feliços els qui el rebin».[5]

La crida divina és una gran misericòrdia de Déu; senyal que m’estima, que li importo: «Déu compta amb tu pel que ets, no pel que tens: davant seu, la roba que portes o el telèfon mòbil que fas servir no val res; no li importa si vas a la moda, li importes tu, tal com ets. Als seus ulls, vals, i el que vals no té preu».[6] Quan ens crida, Déu ens allibera, perquè ens permet escapar-nos d’una vida banal, dedicada a satisfaccions petites que no són capaces d’omplir la nostra set d’amor. «Quan ens decidim a respondre al Senyor: la meva llibertat per a Vós, ens trobem alliberats de totes les cadenes que ens havien lligat a coses sense importància».[7] Déu treu la nostra llibertat de la seva petitesa, l’obre a l’amplitud de la història del seu Amor amb els homes, en la qual tots —cadascuna i cadascun— som protagonistes.

«La vocació encén una llum que ens fa reconèixer el sentit de la nostra existència. És el fet de convèncer-se, amb la resplendor de la fe, del perquè de la nostra realitat terrenal. La nostra vida, la present, la passada i la que vindrà, pren un nou relleu, una profunditat que abans no sospitàvem. Tots els fets i esdeveniments ocupen ara el seu veritable lloc: entenem on vol conduir-nos el Senyor, i ens sentim com emportats per aquest encàrrec que se’ns confia».[8]

Per a qui ha rebut i acollit la crida de Déu, ja no hi ha accions banals o petites. Totes queden il·luminades per la promesa: «et convertiré en un gran poble» (Gn 12, 2). Amb la teva vida faré coses grans; deixaràs rastre, seràs feliç repartint felicitat. Per això, «quan Ell demana alguna cosa, en realitat està oferint un do. No som nosaltres que li fem un favor: és Déu qui il·lumina la nostra vida i l’omple de sentit».[9]

D’altra banda, la llum de la vocació ens permet comprendre que la importància de la nostra vida no es mesura per la grandesa humana dels plans que fem. Només uns quants poden incloure els seus noms entre els grans de la història universal. En canvi, la grandesa divina ara es mesura per la seva relació amb l’únic pla veritablement gran: la Redempció. «Segurament, els esdeveniments decisius de la història del món van estar essencialment influïts per ànimes sobre les quals els llibres d’història no diuen res. I les ànimes a les quals hem d’agrair els esdeveniments decisius de la nostra vida personal és una cosa que només sabrem el dia en què tot el que està ocult sigui revelat».[10]

«La Redempció s’està fent —ara!».[11] Com hi podem col·laborar? De mil maneres diferents, sabent que Déu ens anirà donant llums perquè descobrim la manera concreta de col·laborar amb Ell. «Déu vol que la llibertat de la persona intervingui no només en la resposta, sinó també en la configuració de la vocació mateixa».[12] I la resposta, sense deixar de ser lliure, està moguda per la gràcia actual del Déu que crida. Si ens posem a caminar, a partir del lloc en què ens trobem, Déu ens ajudarà a veure el que Ell ha somiat per a la nostra vida: un somni que «es va fent» a mesura que avança, perquè també depèn de la nostra iniciativa i de la nostra creativitat. Sant Josepmaria deia que, si somiàvem, ens quedaríem curts, perquè qui somia de veritat somia amb Déu. Així, en gran, Déu feia somiar Abraham: «Mira el cel i compta les estrelles, si és que les pots comptar» (Gn 15, 5).

Sempre és cosa de dos

Déu entra en la vida d’Abraham per quedar-s’hi, per unir-se en certa manera al seu destí: «Beneiré els qui et beneeixin, però als qui et maleeixin, els maleiré. Totes les famílies del país es valdran del teu nom per a beneir-se» (Gn 12, 3). La seva història és la d’un «protagonisme compartit». És la història d’Abraham i de Déu, de Déu i d’Abraham. Fins al punt que, a partir de llavors, Déu es presentarà a Si mateix davant dels altres homes com «el Déu d’Abraham».[13]

La crida consisteix, doncs, en primer lloc, a viure amb Ell. Més que de fer coses especials, es tracta de fer-ho tot amb Déu, «tot per Amor!».[14] El mateix els va passar als primers: Jesús els va elegir, abans que res, «perquè estiguessin amb Ell»; només després, l’evangelista afegeix: «i per enviar-los a predicar» (Mc 3, 14). Per això, també nosaltres, quan percebem la veu de Déu, no hem de pensar en una espècie de «missió impossible», dificilíssima, que Ell ens imposa des de la llunyania del Cel. Si és una autèntica crida de Déu, serà una invitació a ficar-nos en la seva vida, en el seu projecte: una crida a mantenir-nos en el seu Amor (cf. Jn 15, 9). I així, des del Cor de Déu, des d’una autèntica amistat amb Jesús, podrem portar el seu Amor al món sencer. Ell vol comptar amb nosaltres... estant amb nosaltres. O viceversa: Ell vol estar amb nosaltres, comptant amb nosaltres.

S’entén així que els qui han experimentat la crida de Déu, i l’han seguida, animin els qui la comencen a escoltar. Perquè, en un primer moment, és freqüent que experimentin por. És el temor lògic que produeix el que és inesperat, el que és desconegut, el que engrandeix horitzons, la realitat de Déu, que ens supera per tot arreu. Però aquesta por està cridada a ser transitòria. Es tracta d’una reacció humana d’allò més comuna, que no ens ha de sorprendre. Seria un error deixar-nos paralitzar per la por: més aviat ens hi hem d’enfrontar, atrevir-nos a analitzar-la amb calma. Les grans decisions de la vida, els projectes que han deixat rastre, gairebé sempre han estat precedits d’un estadi de por, superat després amb una reflexió serena; i sí, també, amb un cop d’audàcia.

Sant Joan Pau II va començar el seu pontificat amb una invitació que encara avui ressona: «Obriu de bat a bat les portes a Crist (...) No tingueu por!».[15] Benet XVI la va reprendre tot just després de ser elegit: comentava com, amb aquestes paraules, «el Papa parlava a tots els homes, sobretot als joves». I es preguntava: «Potser no tenim tots por d’alguna manera —si deixem entrar a Crist totalment dins de nosaltres, si ens obrim totalment a Ell—, perquè ell pugui prendre’ns alguna cosa de la nostra vida? Potser no tenim por de renunciar a alguna cosa gran, única, que fa la vida més bella? No correm el risc de trobar-nos després en l’angoixa i veure’ns privats de la llibertat?».[16]

Seguia Benet XVI: «I encara el Papa volia dir: No! qui deixa entrar Crist no perd res, res —absolutament res— del que fa la vida lliure, bella i gran. No! Només amb aquesta amistat s’obren les portes de la vida. Només amb aquesta amistat s’obren realment les grans potencialitats de la condició humana. Només amb aquesta amistat experimentem el que és bonic i el que ens allibera».[17] I, unint-se a la recomanació de sant Joan Pau II, concloïa: «Voldria (...), a partir de l’experiència d’una llarga vida personal, dir-vos a tots vosaltres, estimats joves: No tingueu por de Crist! Ell no lleva res, i ho dona tot. Qui es dona a Ell, rep el cent per un. «Sí, obriu, obriu de bat a bat les portes a Crist, i trobareu la vertadera vida».[18] El Papa Francesc ens ho ha recordat també sovint: «Ell et demana que deixis el que paralitza el cor, que et buidis de béns per deixar-li espai a ell».[19] Així farem l’experiència de tots els sants: Déu no lleva res, sinó que omple el nostre cor d’una pau i una alegria que el món no pot donar.

Per aquest camí, la por cedeix de seguida el pas a una profunda gratitud: «Dono gràcies a aquell qui m’ha fet fort, Jesucrist, Senyor nostre, ja que ha volgut donar-me aquest ministeri i s’ha fiat de mi, que primer blasfemava contra ell, el perseguia i l’injuriava. Però Déu es va apiadar de mi» (1 Tm 1, 12-13). Que tots tinguem una vocació mostra que la misericòrdia de Déu no s’atura davant de les nostres debilitats i pecats. Ell es posa davant nostre miserando atque eligendo, com resa el lema episcopal del Papa Francesc. Perquè, per a Déu, escollir-nos i tenir misericòrdia —passar per alt la nostra petitesa— és una sola cosa.

Com Abraham, com sant Pau, com tots els amics de Jesús, també nosaltres ens sabem no només cridats i acompanyats per Déu, sinó també segurs de la seva ajuda: convençuts que Déu, que «ha començat en [nosaltres] una obra tan excel·lent, l’anirà duent a terme fins al dia que vingui Jesucrist» (Fl 1, 6). Sabem que les nostres dificultats, tot i que de vegades siguin serioses, no tenen l’última paraula. Sant Josepmaria ho repetia als primers fidels de l’Opus Dei: «quan Déu Nostre Senyor projecta alguna obra en favor dels homes, pensa primerament en les persones que ha d’utilitzar com a instruments... i els comunica les gràcies convenients».[20]

La crida de Déu és, doncs, una invitació a la confiança. Només la confiança ens permet viure sense estar esclavitzats pel càlcul de les forces, dels talents, i ens obra a la meravella de viure també de les forces de l’altre, dels talents de l’altre. Com en les escalades als grans cims, ens hem de fiar de qui ens precedeix, amb qui compartim fins i tot una mateixa corda. El que va per davant ens indica on hem de trepitjar i ens ajuda en els moments en què, si estiguéssim sols, ens deixaríem dominar pel pànic o el vertigen. Caminem, doncs, com en l’escalada, però amb la diferència que ara la nostra confiança no està posada en algú com nosaltres, ni tan sols en el millor dels amics; ara la nostra confiança està posada en el mateix Déu, que sempre «continua fidel, ja que no pot negar-se ell mateix» (2 Tm 2, 13).

Fareu vosaltres els camins

«Abram se n’anà tal com el Senyor li havia dit» (Gn 12, 4). La seva va ser, des d’aleshores, una vida guiada per successives crides de Déu: a anar d’un lloc a un altre, a allunyar-se d’homes malvats, a creure en la possibilitat de tenir un fill, a tenir-lo veritablement, i... a estar disposat a sacrificar-lo. Abraham no va deixar de necessitar la seva llibertat en cap moment per continuar dient que sí al Senyor. Així, la vida dels qui segueixen Déu es caracteritza no només per la proximitat i la comunió amb Déu, sinó també per una llibertat real, plena i continuada.

Respondre afirmativament a la crida de Déu no només dona a la nostra llibertat un nou horitzó, un sentit ple —«alguna cosa gran i que sigui amor»,[21] deia sant Josepmaria—, sinó que ens exigeix posar-la contínuament en joc. L’entrega a Déu no és com pujar a una espècie de «cinta transportadora», orientada i dirigida per altres, que ens ha de portar —sense voler-ho nosaltres— fins al final dels nostres dies; o com una via ferroviària, perfectament traçada, que es pot consultar per avançat i que no reserva cap sorpresa al viatger.

En efecte, al llarg de la nostra vida ens trobarem que la fidelitat a la primera crida exigeix de nosaltres noves decisions, de vegades costoses. I entendrem que la crida de Déu ens empeny a créixer cada dia més en la nostra pròpia llibertat. Perquè, per volar alt —com és propi de qualsevol camí d’amor— cal tenir les ales netes de fang i una gran capacitat de disposar de la mateixa vida, tantes vegades esclavitzada per petiteses. En poques paraules, a la grandesa de la crida de Déu ha de correspondre una llibertat igualment gran, dilatada per la correspondència a la Gràcia i pel creixement de les virtuts, que ens fan ser més veritablement nosaltres mateixos.

En els primers anys de l’Obra, als joves que s’hi apropaven, sant Josepmaria els solia repetir que tot estava per fer, fins i tot el camí que havien de recórrer. I que aquest camí, que el Senyor els indicava i que havia de travessar el món sencer, l’havien de fer ells. «No hi ha camins fets per a vosaltres... Els fareu —els deia— a través de les muntanyes, al cop de les vostres petjades».[22] Expressava així el caràcter obert que té tota vocació, i que cal descobrir i fomentar.

Ara, com llavors, respondre a la crida de Déu suposa, en certa manera, obrir-se camí al cop de les petjades. Déu no ens fa saber mai un pla perfectament escrit. No ho va fer amb Abraham, ni amb Moisès. No ho va fer amb els apòstols. Quan va pujar al cel només els va dir: «Aneu per tot el món i anuncieu la bona nova de l’evangeli a tota la humanitat (Mc 16, 15). Com? Per on? Amb quins mitjans? Tot això s’aniria concretant a poc a poc. Com en el nostre cas: el camí s’anirà concretant al llarg de la vida, i es construirà gràcies a aquesta aliança meravellosa entre la Gràcia de Déu i la nostra pròpia llibertat. Durant tota la vida, la vocació és «la història d’un inefable diàleg entre Déu i l’home, entre l’amor de Déu que crida i la llibertat de l’home que respon a Déu en l’amor».[23] La nostra història serà un entreteiximent de la nostra oïda atenta a les inspiracions divines i la nostra creativitat per dur-les a terme de la millor manera que puguem.

La Mare de Déu, exemple per a tots nosaltres pel seu «Sí» a Natzaret, ho és també per la seva escolta i obediència permanent a la Voluntat de Déu al llarg de tota la seva vida, que també va estar marcada pel clarobscur de la fe. «Maria guardava tot això en el seu cor i ho meditava» (Lc 2, 19). Al costat del seu Fill, la nostra Mare va anar descobrint a cada pas el que Déu volia d’Ella. Per això l’anomenem també Perfecta Deixeble de Crist. Ens encomanem a Ella, perquè sigui l’Estrella que guiï sempre els nostres passos.

Nicolás Álvarez de las Asturias

Tornar a l'índex

[1] Missal Romà, Pregària Eucarística I.

[2] Francesc, vigília d’oració amb els joves durant la JMJ a Cracòvia, 30.VII.2016.

[3] Amics de Déu, núm. 312

[4] Cf. Per exemple Nm 11, 14-15: «Jo no puc portar tot sol la càrrega de tot aquest poble: és superior a les meves forces. Si m’has de tractar d’aquesta manera, més val que em facis morir. Concedeix-me aquest favor i no hauré de veure més la meva dissort»; Jr 20, 18: «Per què vaig sortir del si matern si havia de tastar pena i sofriments i acabar els meus dies en la vergonya?»; 1 R 19, 4: «Ja n’hi ha prou, Senyor! Pren-me la vida, que no soc pas millor que els meus pares!»

[5] Francesc, Ex. Ap. Gaudete et Exsultate (19.III.2018), núm. 131.

[6] Francesc, homilia a la Jornada Mundial de la Joventut, Cracòvia, 31.VII.2016.

[7] Amics de Déu, núm. 38

[8] És Crist que passa, núm. 45.

[9] F. Ocáriz, «Luz para ver, fuerza para querer», ABC, 18.IX.2018.

[10] Santa Teresa Beneta de la Creu (Edith Stein), «Vida escondida y epifanía». A: Obras Completas, V, Burgos, 2007, 637.

[11] Via Crucis, 5a estació, núm. 2

[12] F. Ocáriz, «La vocación al Opus Dei como vocación en la Iglesia». A: El Opus Dei en la Iglesia, Rialp, 1993, p. 152.

[13] Cf. Ex 3, 6; Mt 22, 32.

[14] Sant Josepmaria, Apunts íntims IV, núm. 296, 22.IX.1931 (citat a: Camino, edició criticohistòrica, comentari al núm. 813).

[15] Sant Joan Pau II, homilia a l’inici del seu pontificat, 22.X.1978.

[16] Benet XVI, homilia a l’inici del pontificat, 24.V.2005.

[17] Ibídem.

[18] Ibídem.

[19] Francesc, homilia de canonització, 14.X.2018. Cf. també Gaudete et Exsultate, núm. 32.

[20] Instrucción, 19.III.1934, núm. 48.

[21] A. Vázquez de Prada, El fundador del Opus Dei, vol. I, p. 97.

[22] Camí, núm. 928.

[23] Sant Joan Pau II, Ex. Ap. Pastores dabo vobis (25.III.1992), núm. 36.

3. El nostre veritable nom

El primer llibre de la Bíblia comença presentant Déu creador, que fa sorgir les coses del no-res per la seva paraula: «Que existeixi la llum (…). Que hi hagi un firmament (...). Que la terra produeixi vegetació, herbes que facin llavor i arbres de tota mena que donin fruit (...). Que la terra produeixi éssers vius de tota mena: bestioles i tota mena d’animals domèstics i feréstecs (...)» (Gn 1, 1-25). Quan arriba el moment de cridar a l’existència a l’ésser humà, en canvi, passa quelcom diferent. Déu no el crea «de tota mena», o segons el que és, sinó que li dona un nom: el crida personalment a l’existència; li parla de tu a tu.

Si, des d’aquest moment precís del relat de la creació, passem a l’últim llibre de la Bíblia, ens trobem amb una cosa sorprenent: aquest nom, el que Déu ens dona quan ens crea, l’hem de rebre de nou al final de la nostra història. «Als qui surtin vencedors —promet el Senyor a l’Apocalipsi— els donaré el mannà amagat i una pedra blanca amb un nom nou inscrit que ningú no coneix, fora dels qui el reben» (Ap 2, 17). Rebem, doncs, un nom quan naixem, però ens el donaran de nou al final de la nostra vida a la terra. Com hem d’entendre això? Ens trobem davant del misteri de la vocació; un misteri personal que es desplega a mesura que avancem en el nostre camí cap a la veritable vida.

Éssers lliures i inacabats

Una rosa, un roure, un cavall no han de prendre cap decisió per arribar a ser el que són: simplement existeixen. Creixen, es desenvolupen i, finalment, desapareixen. Amb la persona humana, en canvi, no passa el mateix. A mesura que creixem, i de manera particular durant l’adolescència, ens adonem que no podem ser «un més». Per algun motiu, ens sembla que hem de ser algú únic, amb nom i cognom, diferent, irrepetible. Percebem que som al món per algun motiu, i que amb la nostra vida podem fer d’aquest món un lloc millor. No en tenim prou amb saber què som, o com són les coses, sinó que ens sentim empesos a somiar qui volem ser i com volem que sigui el món en què vivim.

Hi ha qui veu això com una ingenuïtat, una falta de realisme que tard o d’hora cal superar. Tanmateix, aquesta tendència a somiar pertany realment al millor que tenim. Per a un cristià, el desig de ser algú, amb nom i cognom, manifesta la manera en què Déu ens ha volgut crear: com un ésser irrepetible. I la nostra capacitat de somiar respon a aquest designi amorós. Ell va fer el món i el va deixar en mans de l’ésser humà, «perquè el conreés i el guardés» (Gn 2, 15). Va voler comptar amb el nostre treball per guardar aquest món i per fer-lo brillar amb tota la seva bellesa, perquè l’estiméssim «apassionadament», com solia dir sant Josepmaria.[1]

I el mateix fa Déu quan ens regala el do de la vida: ens convida a desenvolupar la nostra personalitat, la deixa a les nostres mans. Per a això espera que posem en joc la nostra llibertat, la nostra iniciativa, totes les nostres capacitats. «Déu vol alguna cosa de tu, Déu t’espera a tu», diu als joves, i a tothom, el Papa Francesc. «T’està convidant a somiar, et vol fer veure que el món amb tu pot ser diferent. Això sí, si tu no poses el millor de tu, el món no serà diferent. És un repte».[2]

Et crida pel nom

Simó havia acompanyat el seu germà Andreu a escoltar el Baptista. Era un viatge llarg, de Galilea a Judea, però l’ocasió s’ho mereixia. Una cosa gran devia estar a punt de passar, perquè ja feia diversos segles que Déu no enviava al seu poble cap profeta... i Joan en semblava realment un. Durant la seva estada a les vores del Jordà, Andreu es troba amb Jesús, i passa amb ell tota una tarda, conversant. Quan torna amb el seu germà Simó, li diu: «Hem trobat el Messies». I, de seguida, «el va portar on era Jesús» (Jn 1, 41-42). Qui sap què devia estar pensant Simó de camí? Era possible que el Messies, l’enviat de Déu, hagués arribat? Era possible que el món en què vivien estigués a punt de canviar, com anunciaven les Escriptures? Quan van arribar al costat del Mestre, «Jesús, fixant en ell la mirada, li digué: —Tu ets Simó, fill de Joan. Tu et diràs Quefes— que vol dir “pedra”» (Jn 1, 42). Abans de canviar el món, havia de canviar la seva vida.

Tal com apareix als Evangelis, la vida de Simó Pere és un descobriment continu de la veritable identitat de Jesús, i de la missió que li encomana. Poc després de tornar a Galilea, després d’aquells dies amb el Baptista, Jesús apareix al costat de la seva barca i li demana que l’entri a l’aigua per predicar-hi. Pere devia assentir una mica de mala gana, perquè acabava de passar la nit bregant i no havien pescat res. Quan acaba de parlar a la gent, Jesús li fa una nova petició: «—Tira llac endins i caleu les xarxes per pescar (Lc 5, 4). Sembla una bogeria: han estat intentant pescar durant hores, sense èxit... i tothom sap que a plena llum del dia els peixos no entren a la xarxa... Tanmateix, Pere obeeix i veu que les xarxes s’omplen de peixos! Qui és aquest home que ha pujat a la seva barca? «Simó Pere, en veure-ho, es llançà als genolls de Jesús dient: —Aparta’t de mi, Senyor, que soc un pecador!» (Lc 5, 8). Però el Mestre li respon: «—No tinguis por. D’ara endavant seràs pescador d’homes» (Lc 5, 10).

Qui és Simó? Un pescador de Galilea? Tots els seus avantpassats ho havien estat. Feia anys que treballava en aquest ofici, i pensava que aquest ho era: un pescador que coneixia perfectament la seva feina. Però Jesús aporta sobre la seva vida una llum insospitada. La proximitat amb el Senyor l’ha portat a adonar-se de qui és ell realment: un pecador. Però un pecador en qui Déu s’ha fixat, i amb qui vol comptar. Davant d’aquesta crida divina, Pere i el seu germà, «tornaren les barques a terra, ho deixaren tot i el van seguir» (Lc 5, 11). Benet XVI considerava com «Pere no podia imaginar llavors que un dia arribaria a Roma i seria aquí “pescador d’homes” per al Senyor. Accepta aquesta crida sorprenent a deixar-se implicar en aquesta gran aventura. És generós, reconeix les seves limitacions, però creu en qui li crida i segueix el somni del seu cor. Diu sí, un sí valent i generós, i es converteix en deixeble de Jesús».[3]

Més endavant, el Senyor concretarà una mica més la missió que donarà forma a la seva vida: «Tu ets Pere, i sobre aquesta pedra edificaré la meva Església, i les forces del reialme de la mort no la podran dominar» (Mt 16, 18). El projecte de Déu per a nosaltres, la seva crida a compartir la nostra existència amb Ell, té tanta força com la creació. Si l’home és creat a través d’una crida personal, també cada crida personal de Déu té en certa manera un poder creador, transformador de la realitat. Es tracta de quelcom tan radical que per a nosaltres vol dir rebre un nom nou, una vida nova. Qui recorda avui un pescador que hagi viscut fa 2.000 anys a les vores d’un llac a l’Orient Mitjà? I, en canvi, quants venerem Pere, apòstol i «fonament visible de la seva Església»![4]

El tresor amagat

La missió que Jesús ens proposa pot canviar la nostra vida: omplir-la de llum. Per això, la idea que Déu em pot estar cridant és molt atractiva. Però alhora hi ha una cosa que ens inquieta profundament: ens sembla que, si existeix aquesta crida, si Déu compta amb nosaltres, perdrem la nostra llibertat. Ja no podrem triar cap altre camí! Només podrà ser el que Ell vulgui!

Considerar la trajectòria de Pere ens pot ajudar. Quan es va decidir a deixar el que tenia per seguir Jesús, va perdre la seva llibertat? No va ser aquesta la decisió més lliure i alliberadora de la seva vida? De vegades ens sembla que la llibertat vol dir abans que res poder escollir, sense que res ens determini. Tanmateix, reduïda a aquest horitzó, la llibertat es limita a eleccions puntuals, que amb prou feines arriben a il·luminar uns instants: escollir si vull menjar hamburguesa o pollastre, si vull jugar a futbol o a bàsquet, si vull escoltar aquesta cançó o aquesta altra.

Tanmateix, hi ha uns altres tipus d’eleccions que poden donar una llum completament nova sobre la nostra vida; fer-la més alegre, més lliure: són moments en què posem en joc la vida completament; decidim qui volem ser. La llibertat es mostra aquí en la seva veritable amplitud, en la seva capacitat d’alliberar. Ja no estem davant de decisions puntuals, sinó davant de decisions existencials. Com quan algú decideix casar-se amb una persona, que considera el tresor més gran del món. O, de manera semblant, com quan una persona jove decideix fer-se metge, sabent que això li suposarà una sèrie d’esforços i de sacrificis gens petits. Un es lliura a una persona, o abraça una missió, i renuncia a la resta de coses. Sens dubte, això condicionarà les seves eleccions futures. Tanmateix, no veu aquest pas com una renúncia, sinó com l’aposta per un amor o per un projecte que omplirà la seva vida. I, així, amb el temps, el seu nom ja no és només el que tenia des del baptisme: ara és també «el marit o la dona de...», o «el doctor...». El seu nom, la seva identitat, agafa forma; la seva vida va cobrant un sentit, una direcció.

Jesús es presenta davant de nosaltres precisament amb una elecció d’aquest tipus. Ell ens ha creat amb uns dons, amb unes qualitats que ens fan ser d’una manera o d’una altra. Més tard, al llarg de la nostra vida, ens descobreix un tresor, una missió que està oculta en el nostre interior. «També passa amb el Regne del cel com amb un mercader que busca perles fines: quan en troba una de gran valor, va a vendre tot el que té i la compra» (Mt 13, 45). En realitat, el tresor és Ell mateix —el seu Amor incondicional—; i la missió és la mateixa que Ell va rebre del Pare. Si ho he descobert, ja no em cal continuar buscant. Puc abraçar-lo amb la meva vida sencera, i deixar que Ell doni forma a tota la meva existència. Com Pere, apòstol, Pedra sobre la qual es funda l’Església; com Pau, apòstol de la gent; com Maria, l’esclava del Senyor, la Mare del Salvador.

Abraçar aquesta tasca —que és, en realitat, abraçar Jesús i seguir-lo— ens porta a deixar la resta de coses. Perquè res no ens pot alliberar tant com la veritat sobre nosaltres mateixos: veritas liberabit vos (Jn 8, 32). Així, com sant Pau, podrem afirmar: «Però aquestes coses que per a mi eren guanys, pel Crist les he considerades pèrdues. Més encara, tot ho considero una pèrdua, comparat amb el bé suprem que és conèixer Jesucrist, el meu Senyor. Per ell m’he avingut a perdre-ho tot i a considerar-ho escòria, a canvi de guanyar-lo a ell i de viure unit a ell» (Fl 3, 7-9).

Potser ens desconcerta una mica descobrir aquesta proximitat de Jesús; que vulgui comptar amb nosaltres. Alhora, quan ens parem a pensar-ho, veiem que el que ens demana quadra perfectament amb qui som, amb les nostres qualitats i amb el que hem viscut... Sembla que hàgim nascut per a això. El nom nou es presenta llavors com una cosa que ja era allà, des de la creació del món... Déu ens ha fet per a això. I, tanmateix, potser ens sembla massa. «Aquest tresor, aquesta missió... per a mi? De veritat Déu ha vingut a fixar-se en mi?».

Posar en joc tots els meus dons i qualitats

Déu no ens crida només en un determinat moment de la nostra vida: ho fa constantment. De la mateixa manera, la nostra resposta es prolonga durant tota la nostra existència, al ritme de les crides a estimar cada dia d’una manera renovada. «D’ençà que li vas dir “sí”, el temps va canviant el color de l’horitzó —cada dia, més bell—, que brilla més ampli i lluminós. Però has de continuar dient “sí”».[5]

Sant Pere va dir “sí” al Senyor moltes vegades. Com en aquella ocasió en què tots els que havien seguit el Mestre van marxar escandalitzats quan el van sentir parlar del Pa de Vida (cf. Jn 6, 60-71), o com quan Jesús va insistir a rentar-li els peus, malgrat que li semblés absurd (cf. Jn 13, 6-10). Pere es va quedar al costat de Jesús, confessant una vegada més la seva fe. Tanmateix, l’apòstol no havia comprès del tot la lògica del Senyor. Continuava somiant amb una manifestació gloriosa del Senyor, un esdeveniment que el faria de seguida poderós, triomfador, famós al món sencer. Li va costar uns anys descobrir que aquesta no era la manera d’actuar de Déu. Va passar per la tristesa de negar Jesús tres vegades, trair-lo. Va haver de xocar amb la seva pròpia debilitat. Tanmateix, al final ho va comprendre, perquè mai no va deixar de mirar Jesús. «El Senyor va convertir Pere —que l’havia negat tres vegades— sense adreçar-li tan sols ni un retret: amb una mirada d’Amor».[6] Perquè la vocació és, al cap i a la fi, una invitació a mirar Jesús, a deixar-se mirar per Ell, a compartir la seva vida, i intentar imitar-lo. Fins al lliurament, ple d’amor, de la mateixa vida.

La crida de Pere va prendre la forma definitiva aquell dia, a la vora del mar de Galilea, després de la resurrecció, en la trobada tot sol amb Jesús. Li va poder demanar perdó... recordar quant l’estimava, amb les seves pobres forces; i dir-li-ho de nou. El Mestre va respondre: «Pastura les meves ovelles» (Jn 21, 17), i després va afegir: «Segueix-me» (Jn 21, 19). Amb això estava tot dit, perquè Pere ja havia descobert que seguir el Senyor és estimar fins a l’extrem, en un camí meravellós de lliurament i de servei a tothom: un camí, no una meta. El mateix camí que cal recórrer cada dia de la nostra vida, de la mà de Jesús.

Una vida plena

Quan va conèixer Simó, al costat del riu Jordà, el Senyor no veia només un home ja fet, amb certes característiques. Veia en ell Pere: la Pedra sobre la qual edificaria la seva Església. Quan ens mira a nosaltres, veu tot el bé que farem a la nostra vida. Veu els nostres talents, el nostre món, la nostra història, i ens ofereix que l’ajudem, des de la nostra petitesa. No ens demana que fem coses impossibles, sinó senzillament que el seguim.

Nosaltres som com som, ni més ni menys, i aquesta manera de ser ens fa idonis per seguir el Senyor i servir-lo a l’Església. Al seu costat, estem cridats a trobar la millor manera de fer-ho. Cadascú el que Déu hagi pensat per a ell: «Tenim dons diferents, segons la gràcia que hem rebut. Si és el do de profecia, exercim-lo d’acord amb la fe; si és el de servei, exercim-lo servint. Si és el d’ensenyar, ensenyant; si és el d’exhortar, exhortant. El qui reparteix les almoines, que ho faci amb senzillesa; el qui presideix, que sigui sol·lícit; el qui fa obres de misericòrdia, que les faci amb alegria» (Rm 12, 6-8).

Pere va morir màrtir a Roma. La tradició situa el lloc del martiri, per crucifixió, al turó vaticà. Quan va conèixer la sentència, devia repassar tota la seva vida. La seva joventut, el seu caràcter fort i decidit, la seva feina al mar de Galilea. La trobada amb Jesús i, des d’aquell moment, totes les coses boniques! Alegries i sofriments. Tantes persones que havien passat per la seva vida. Tant d’amor. Sí, la seva vida havia canviat molt. I havia valgut la pena. En renunciar a ser aquell pescador de Betsaida tan segur de si mateix, i Déu el va poder fer així mediador, amb Crist, entre la terra i el Cel.

La seva història s’ha repetit moltes vegades al llarg dels segles. Fins avui. Joves conscients que «han de somiar coses grans, cercar horitzons amplis, atrevir-se a més, menjar-se el món».[7] Els primers joves que van formar part de l’Opus Dei van posar els seus talents en mans de Déu, i van donar un fruit que ells no haurien pogut imaginar. És el que sant Josepmaria els assegurava: «Somieu i quedareu curts!».

La crida de Jesús treu el millor de cadascuna i de cadascun per posar-ho al servei dels altres, per portar-ho a plenitud. És el que veiem en Pere. I nosaltres, que hem descobert quant ens estima Ell, i que compta amb nosaltres, volem estar també atents a la seva crida: avui, i cada dia de la nostra vida. I així, quan ens trobem amb Ell, ens donarà «una pedra blanca amb un nom nou inscrit que ningú no coneix, fora dels qui el reben» (Ap 2, 17): reconeixerem... el nostre veritable nom.

Lucas Buch

Tornar a l'índex

[1] Cf. Solc, núm. 290; Amics de Déu, núm. 206; «Estimar el món apassionadament». A: Converses, núm. 113 s.

[2] Francesc, Vetlla de Pregària amb els Joves durant la JMJ a Cracòvia, 30.VII.2016.

[3] Benet XVI, Audiència general, 17-V-2006.

[4] Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 936.

[5] Sant Josepmaria, Solc, núm. 32.

[6] Sant Josepmaria, Solc, núm. 964.

[7] Francesc, Ex. ap. Christus Vivit (25-III-2019), n. 15

II. RESPOSTA

«Que el Senyor sigui en el teu camí»

4. Com es descobreix la vocació?

El sol s’ha post a Judea. Un inquiet Nicodem acudeix a Jesús. Busca respostes al que bull en el seu interior. La flama d’un llum esculpeix els seus rostres. El diàleg que hi ha entre murmuris és ple de misteri. Les respostes del Natzarè a les seves preguntes el deixen perplex. Jesús li adverteix: «El vent bufa allà on vol; en sents la remor, però no saps d’on ve ni on va. Així mateix passa amb el qui neix de l’Esperit» (Jn 3, 8). La vocació, tota vocació, és un misteri, i el seu descobriment, un do de l’Esperit.

Diu el llibre dels Proverbis: «Tres coses m’ultrapassen i una quarta no la comprenc: el camí de l’àguila per l’aire, el camí de la serp damunt la roca, el camí de la nau en alta mar, el camí de l’home en la dona» ( Pr 30, 18-19). Amb més raó encara, qui, sense l’ajuda de Déu, podria seguir el rastre de la gràcia en una ànima, identificar-ne el propòsit i descobrir el sentit i la destinació d’una vida? Qui, sense estar guiat pels dons de l’Esperit Sant, seria capaç de saber «d’on ve i on va» aquest buf diví en l’ànima, moltes vegades audible en forma d’anhels, incerteses, presagis i promeses? És quelcom que ens supera totalment. Per això, el primer que necessitem per entreveure la nostra crida personal és humilitat: posar-nos de genolls davant de l’inefable, obrir el nostre cor a l’acció de l’Esperit Sant, que sempre ens pot sorprendre.

Per descobrir la nostra vocació, o per ajudar algú a fer-ho, no és possible, per tant, «oferir fórmules prefabricades, ni mètodes o reglaments rígids».[1] Seria com intentar «posar raïls a l’acció sempre original de l’Esperit Sant»,[2] que bufa on vol. En una ocasió, van preguntar al cardenal Ratzinger: «Quants camins hi ha per arribar a Déu?». Amb desconcertant senzillesa, va respondre: «Tants com homes».[3] Hi ha tantes històries de vocació com persones. En aquestes pàgines mostrarem, per ajudar a reconèixer-les, algunes de les fites més freqüents en aquest camí pel qual s’obté la convicció sobre la pròpia vocació.

Inquietud de cor

Nicodem percep una inquietud en el seu cor. Ha sentit predicar Jesús i s’ha commogut. Tanmateix, alguns dels seus ensenyaments l’escandalitzen. Ha presenciat amb sorpresa els seus miracles, sí, però li inquieta l’autoritat amb què Jesús expulsa els mercaders del Temple, al qual anomena «la casa del meu Pare» (cf. Jn 2, 16). Qui s’atreveix a parlar així? D’altra banda, en el seu interior amb prou feines pot reprimir una esperança secreta: Deu ser aquest el Messies? Però encara està ple d’incerteses i de dubtes. No acaba de fer el pas de seguir obertament Jesús, tot i que busca respostes. I, per això, acudeix a Ell de nit: «Rabí, sabem que ets un mestre enviat per Déu, perquè ningú no podria fer aquests senyals prodigiosos que tu fas si Déu no estigués amb ell» (Jn 3, 2). Nicodem està inquiet.

El mateix passa amb altres personatges de l’Evangeli, com aquell jove que s’apropa un dia corrent a Jesús i li pregunta: «Mestre, quina cosa bona haig de fer per a obtenir la vida eterna?» (Mt 19, 16). Està insatisfet. Té el cor inquiet. Pensa que és capaç de més. Jesús li confirmarà que la seva cerca té fonament: «Només et falta una cosa...» (Mc 10, 21). També podem pensar en els apòstols Andreu i Joan. Jesús, en veure que el segueixen, els pregunta: «Què busqueu?»(Jn 1, 38). Els uns i els altres eren «cercadors»: esperaven un esdeveniment meravellós que canviés les seves vides i les omplís d’aventura. Tenien l’ànima oberta i famolenca, plena de somnis, anhels i desitjos.

En una ocasió un jove va preguntar a sant Josepmaria com se sentia la vocació a l’Obra. La seva resposta va ser: «No és una qüestió de sentiment, fill meu, tot i que un s’adona de quan el Senyor el crida. S’està inquiet. Es nota una insatisfacció... No estàs content de tu mateix!».[4] Sovint, en el procés de cerca de la mateixa vocació, tot comença amb aquesta inquietud de cor, «característica de qualsevol cor que es manté jove, disponible, obert ». [5]

Una presència amorosa

Però, en què consisteix aquesta inquietud? D’on ve? En relatar l’escena del jove que s’apropa al Senyor, sant Marc diu que Jesús, mirant-lo, el va estimar (Mc 10,21). Això fa també amb nosaltres: d’alguna manera, percebem en la nostra ànima la presència d’un amor de predilecció que ens escull per a una missió única. Déu es fa present al nostre cor i cerca la trobada, la comunió. Tanmateix, aquesta meta encara està per assolir, i d’aquí ve la nostra inquietud.

Aquesta presència amorosa de Déu en l’ànima es pot manifestar de maneres diferents: anhels d’una intimitat més gran amb el Senyor; il·lusió de sadollar amb la meva vida la set de Déu de les ànimes; desitjos de fer créixer l’Església, família de Déu al món; enyorança d’una vida en la qual veritablement rendeixin els talents rebuts; el somni d’alleujar tant sofriment a tot arreu; la consciència de ser un afavorit: «Per què jo tant i d’altres tan poc?».

La crida de Déu també es pot revelar en esdeveniments aparentment fortuïts, que remouen interiorment i deixen com un rastre del seu pas. En contemplar la seva vida, explicava sant Josepmaria: «El Senyor em va anar preparant a desgrat meu, amb coses aparentment innocents, de les quals es valia per ficar en la meva ànima aquesta inquietud divina. Per això he entès molt bé aquell amor tan humà i tan diví de santa Teresa del Nen Jesús, que es commou quan a les pàgines d’un llibre es veu una estampa amb la mà ferida del Redemptor. També a mi m’han passat coses d’aquest estil, que m’han remogut».[6]

Altres vegades, aquesta presència amorosa es descobreix a través de persones o maneres de viure l’Evangeli que han deixat l’empremta de Déu en la nostra ànima. Perquè, tot i que de vegades és un esdeveniment o una trobada inesperada el que ens canvia la vida, és molt habitual que la nostra crida prengui forma a partir del que hem viscut fins aquell moment.

Finalment, de vegades són algunes paraules de la Sagrada Escriptura les que fereixen l’ànima, nien a l’interior i ressonen dolçament, potser fins i tot per acompanyar-nos al llarg de la vida. Això li va passar, per exemple, a santa Teresa de Calcuta amb una de les paraules de Jesús a la Creu: «Tinc set» (Jn 19, 28); o a sant Francesc Xavier, per a qui va ser decisiva aquesta pregunta: «Què en trauria l’home de guanyar tot el món si perdia la vida?» (Mt 16, 26).

Però potser el més característic d’aquesta inquietud de cor és que pren la forma del que podríem anomenar una simpatia antipàtica. Amb paraules de sant Pau VI, la crida de Déu es presenta com «una veu inquietant i tranquil·litzant a un temps, una veu dolça i imperiosa, una veu molesta i, alhora, amorosa».[7] La crida ens atreu alhora que ens produeix rebuig; ens impulsa a abandonar-nos en l’amor, alhora que ens espanta el risc de la llibertat: «Ens resistim a dir que sí al Senyor, es vol i no es vol».[8]

Unir els punts en l’oració

Nicodem acudeix a Jesús empès per la seva inquietud. La figura amable del Senyor ja és present al seu cor: ja ha començat a estimar-lo, però necessita trobar-se amb Ell. En el diàleg que segueix, el Mestre li descobreix nous horitzons: «T’ho ben asseguro: ningú no pot entrar al Regne de Déu si no neix de l’aigua i de l’Esperit», i el convida a una vida nova, a un nou començament; a néixer «de l’aigua i de l’Esperit» (Jn 3, 5). Nicodem no ho entén, i pregunta amb senzillesa: i com pot ser tot això? (cf. Jn 3, 9). En aquesta trobada cara a cara amb Jesús, a poc a poc, anirà prenent forma una resposta sobre qui és ell per a Jesús, i qui hauria de ser Jesús per a ell.

Perquè la inquietud de cor adquireixi un significat rellevant en el discerniment de la mateixa vocació, s’ha de llegir, valorar i interpretar en l’oració, en el diàleg amb Déu: «Per què passa això ara, Senyor? Què em vols dir? Per a què aquests anhels i inclinacions al meu cor? Per què això m’inquieta a mi i no als qui m’envolten? Per què m’estimes tant? Com puc fer un millor ús d’aquests dons que m’has donat?». Només amb aquesta disposició habitual d’oració s’entreveu la cura amorosa de Déu —la seva Providència— en els esdeveniments de la nostra vida, en les persones que ens hem anat trobant, fins i tot en la manera en què s’ha anat modelant el nostre caràcter, amb els seus gustos i aptituds. És com si Déu, al llarg del camí, ens hagués anat posant uns punts que, només ara, en unir-los en l’oració, van agafant la forma d’un dibuix reconeixible.

Benet XVI ho va explicar així: «El secret de la vocació està en la relació amb Déu, en l’oració que creix justament en el silenci interior, en la capacitat de sentir que Déu és a prop. I això és veritat tant abans de l’elecció, o sigui, en el moment de decidir i partir, com després, si es vol perseverar i ser fidel en el camí».[9] Per això, per a qui es pregunti per la seva vocació, la primera cosa i la més fonamental és apropar-se a Jesús en l’oració, i aprendre a mirar amb els seus ulls la vida d’un mateix. Li passarà potser com a aquell cec a qui Jesús unta amb saliva els ulls: al principi hi veu borrós; els homes li semblen com arbres errants. Però deixa que el Senyor hi insisteixi, i ho acaba veient tot amb claredat (cf. Mc 8, 22-25).

El detonador

Dos anys més tard d’aquella trobada nocturna amb Jesús tindrà lloc un esdeveniment que obligarà Nicodem a prendre una posició definida, i a donar-se a conèixer obertament com a deixeble del Senyor. Instigat pels prínceps dels sacerdots i els fariseus, Pilat crucifica Jesús de Nazaret. Josep d’Arimatea aconsegueix el permís per retirar el seu cos i sepultar-lo. I sant Joan escriu: «També hi va anar Nicodem, el qui temps enrere havia visitat Jesús de nit»(Jn 19, 39). La Creu del Senyor, l’abandonament dels seus deixebles, i potser l’exemple de fidelitat de Josep d’Arimatea, interpel·len personalment Nicodem i l’obliguen a prendre una decisió: «Els altres fan això; jo, què faré amb Jesús?».

Un detonador és una petita quantitat d’explosiu, més sensible i menys potent, que s’inicia per mitjà d’una metxa o una espurna elèctrica, i fa esclatar així la massa principal d’explosiu, menys sensible, però més potent. En el procés de cerca de la vocació és freqüent que hi hagi un esdeveniment que, com un detonador, actuï sobre totes les inquietuds del cor, i els faci cobrar un sentit precís que assenyali un camí i impulsi a seguir-lo. Aquest esdeveniment pot ser de tipus molt divers, i la seva càrrega emocional pot tenir més o menys entitat. El més important, igual que passa amb la inquietud de cor, és que es llegeixi i s’interpreti en l’oració.

El detonador pot ser una moció divina en l’ànima, o la trobada inesperada amb el món sobrenatural, com el que li va passar al Papa Francesc quan era a prop dels 17 anys. Era un dia de setembre, i es preparava per sortir de festa amb els seus companys. Però va decidir passar abans un moment per la seva parròquia. Quan hi va arribar, hi va trobar un sacerdot que no coneixia; el va impressionar el seu recolliment, per la qual cosa va decidir confessar-se amb ell. «En aquesta confessió em va passar una cosa estranya, no sé què va ser, però em va canviar la vida; jo diria que em van sorprendre amb la guàrdia baixa», evocava al cap de mig segle. I ho interpretava així: «Va ser la sorpresa, l’estupor d’una trobada; em vaig adonar que m’estaven esperant. Des d’aquell moment, per a mi Déu és el que et primereja. Un l’està buscant, però Ell et busca primer».[10]

Altres vegades, el detonador serà l’exemple de lliurament d’un amic proper: «el meu amic s’ha lliurat a Déu, i jo què?»; o la seva invitació amable a acompanyar-lo en un camí concret: aquell «Vine i ho veuràs» (Jn 1,46) de Felip a Natanael. Fins i tot podria ser un esdeveniment aparentment trivial, però carregat de significat per a qui ja té la inquietud al cor. Déu sap com servir-se de fins i tot coses molt petites per remoure’ns l’ànima. Això li va passar a sant Josepmaria quan, al mig de la neu, el va anar a trobar l’Amor de Déu.

Tanmateix, sovint, més que d’una detonació es tracta d’una decantació, que es produeix senzillament en la maduració gradual de la fe i l’amor, a través de l’oració. A poc a poc, gairebé sense adonar-se’n, amb la llum de Déu, s’assoleix una certesa moral sobre la vocació personal, i es pren aquesta decisió, amb l’impuls de la gràcia. El beat John Henry Newman descrivia magistralment aquest procés, quan rememorava la seva conversió: «La certesa és instantània, es produeix en un moment concret; el dubte, en canvi, és un procés. Jo, encara, no caminava a prop de la certesa. La certesa és una acció reflexa: és saber que un sap. I això és una cosa que no vaig tenir fins poc abans de la meva conversió. Però (...) qui pot dir el moment exacte en què la idea que un té, com els platerets de la balança, comença a canviar, i el que tenia més probabilitat a favor d’un costat comença a ser dubte?».[11] Aquest procés per decantació, en el qual s’arriba a madurar una decisió de lliurament a poc a poc i sense sobresalts, és en realitat d’ordinari molt més segur que el procés provocat pel fulgurant llampec d’un senyal extern, que fàcilment ens pot enlluernar i ens confon.

En qualsevol cas, quan es produeix aquest punt d’inflexió, no només s’aclareix la nostra mirada: també la nostra voluntat es veu moguda a abraçar aquest camí. Per això, sant Josepmaria va poder escriure: «Si em pregunteu com es nota la crida divina, com se n’adona un, us diré que és una visió nova de la vida. És com si s’encengués una llum dins nostre; és un impuls misteriós».[12] La crida és llum i impuls. Llum en la nostra intel·ligència, il·luminada per la fe, per llegir la nostra vida; impuls al nostre cor, encès en amor de Déu, per desitjar seguir la invitació del Senyor, encara que sigui amb aquella simpatia antipàtica pròpia de les coses de Déu. Per això, convé que cadascú demani «no només llum per veure el seu camí, sinó també força per voler-se unir a la voluntat divina».[13]

L’ajuda de la direcció espiritual

No sabem si Nicodem va consultar els altres deixebles, abans d’anar a veure Jesús o després. Potser va ser el mateix Josep d’Arimatea qui el va animar a seguir obertament Jesús, sense tenir por dels altres fariseus. D’aquesta manera, l’hauria portat cap a la seva trobada definitiva amb Jesús. Precisament en això consisteix l’acompanyament o la direcció espiritual: en poder tenir el consell d’algú que camina amb nosaltres; algú que intenta viure en sintonia amb Déu, que ens coneix i ens vol bé.

És veritat que la crida sempre és una cosa entre Déu i jo. Ningú no pot veure la vocació per mi. Ningú no es pot decidir per mi. Déu es dirigeix a mi, em convida a mi, i em dona la llibertat de respondre, i la seva gràcia per fer-ho... a mi. Tanmateix, en aquest procés de discerniment i decisió, és una gran ajuda tenir un guia expert; entre altres coses, per confirmar que tinc les aptituds objectives necessàries de cara a emprendre aquest camí, i per assegurar la rectitud de la meva intenció en prendre la decisió de lliurament a Déu. D’altra banda, com diu el Catecisme, un bon director espiritual es pot convertir en un mestre d’oració:[14] algú que ens ajuda a llegir, madurar i interpretar les inquietuds del cor, les inclinacions i els esdeveniments en la nostra oració. La seva tasca ajudarà a aclarir la mateixa crida. Es tracta, en fi, d’algú que potser ens podrà dir un dia, com sant Joan a sant Pere, en divisar en la llunyania aquell home que els parlava des de la vora: «És el Senyor» (Jn 21, 7).

En tot cas, el discerniment és en bona mesura un camí personal; i així és també la decisió última. El mateix Déu ens deixa lliures. Fins i tot després del detonador. Per això, passat l’instant inicial, és fàcil que tornin a sorgir els dubtes. Déu no deixa d’acompanyar-nos, però es queda a certa distància. És cert que Ell ho ha fet tot, i ho continuarà fent, però ara vol que fem l’últim pas amb plena llibertat, amb la llibertat de l’amor. No vol esclaus, vol fills. I, per això, ocupa un lloc discret, sense imposar-se a la consciència, gairebé podríem dir d’«observador». Ens contempla i espera pacient i humilment la nostra decisió.

***

«Tindràs un fill i li posaràs el nom de Jesús» (Lc 1, 31-32). En l’instant de silenci que va seguir l’anunci de l’arcàngel sant Gabriel, el món sencer semblava que contenia la respiració. El missatge diví havia estat lliurat. La veu de Déu s’havia deixat sentir durant anys al cor de la Mare de Déu. Però ara, Déu callava. I esperava. Tot depenia de la lliure resposta d’aquella donzella de Natzaret. «Maria va dir: —Soc l’esclava del Senyor: que es compleixin en mi les teves paraules» (Lc 1, 38). Anys més tard, al peu de la Creu, santa Maria rebria de les mans de Nicodem el cos mort del seu Fill. Quina impressió deixaria en aquest deixeble nouvingut veure com, enmig d’aquest dolor immens, la Mare de Jesús acceptava i estimava una vegada més els camins de Déu: «Faci’s en mi segons la teva paraula». Com no es pot donar-ho tot per un amor tan gran?

José Brage

Tornar a l'índex

[1] Sant Josepmaria, Carta 6.V.1945, n. 42.

[2] Ibídem.

[3] J. Ratzinger, La sal de la tierra, Palabra, Madrid 1997, p. 36.

[4] Sant Josepmaria, notes d’una reunió familiar, Crónica, 1974, vol. I, p. 529.

[5] Francesc, Ex. ap. Christus Vivit (25-III-2019), n. 138.

[6] En diálogo con el Señor, edició criticohistòrica, Rialp, Madrid 2017, p. 199.

[7] Sant Pau VI, Homilia, 14.X.1968.

[8] Sant Josepamria, notes d’una reunió familiar, Crónica, 1972, p. 460.

[9] Benet XVI, trobada amb els joves a Sulmona, 4.VII.2010.

[10] S. Rubin i F. Ambrogetti, El Papa Francisco. Conversaciones con Jorge Bergoglio, Ediciones B, Barcelona, 2013, p. 48.

[11] Beat J.H. Newman, Apología pro vita sua, Ciudadela, Madrid 2010, p. 215.

[12] Carta 9-I-1932, citat a El Opus Dei en la Iglesia, Rialp, Madrid 1993, p. 148.

[13] F. Ocáriz, «Luz para ver, fuerza para querer», ABC, 18.IX.2018.

[14] Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2690.

5. Perquè la música soni: La vocació a l'Opus Dei

Quan Jesús parlava del Regne de Déu, sabia que es tractava d’una cosa molt diferent del que podien imaginar els qui l’escoltaven; molt diferent també del que tendim a imaginar nosaltres avui. Per això feia servir paràboles: relats i imatges que, més que donar una definició, conviden a endinsar-se en un misteri. Jesús compara el Regne de Déu, per exemple, amb «com quan se sembra un gra de mostassa, que és la més petita de totes les llavors de la terra; però, un cop sembrada, va creixent i arriba a fer-se més gran que totes les hortalisses, amb unes branques tan grosses que els ocells del cel fan niu a la seva ombra» (Mc 4, 31-32). Un gra petit que s’enterra, que desapareix als ulls dels homes i cau en l’oblit; però que no para de créixer, mentre la història segueix el seu curs, aparentment aliena a ell. Creix, fins i tot de nit, quan ningú no el cuida, quan ningú no li fa atenció.

El 2 d’octubre del 1928 Déu va fer que sant Josepmaria descobrís en la seva ànima una llavor que només Ell podia haver posat: un petit gra de mostassa que estava cridat a créixer en el gran camp de l’Església. Es conserva una nota, escrita al cap d’uns mesos, en la qual recull en pocs trets el codi genètic d’aquesta llavor: «Simples cristians. Massa en ferment. El que és nostre són les coses ordinàries, amb naturalitat. Medi: la feina professional. Tots sants! Entrega silenciosa».[1] Des que Déu li va donar la missió de tenir cura d’aquesta llavor, sant Josepmaria ja no va viure per a cap altra cosa. I el que llavors era tot promesa, tot esperança, avui és un arbre frondós que acull moltes ànimes i dona sabor a moltes vides.

El que és normal és voler ser sant

«Cada sant —escriu el Papa— és una missió; (…) és un missatge que l’Esperit Sant pren de la riquesa de Jesucrist i regala al seu poble».[2] Sant Josepmaria va rebre un missatge i el va encarnar. Es va convertir ell mateix en el missatge, i la seva vida i les seves paraules van començar a interpel·lar moltes persones. «Que la teva vida no sigui una vida estèril. —Sigues útil. —Deixa rastre. Il·lumina amb la lluminària de la teva fe i del teu amor (...). I encén tots els camins de la terra amb el foc de Crist que duus dins el cor».[3]

Ell portava aquest foc dins, com va percebre de seguida José Luis Múzquiz, un dels primers fidels de l’Opus Dei que van rebre l’ordenació sacerdotal. En la seva primera trobada amb ell, sant Josepmaria li va parlar d’una cosa que potser ningú abans no li havia plantejat: ser apòstol al seu lloc de treball. I de seguida va afegir: «No hi ha més amor que l’Amor; els altres amors són petits». Aquest gir va impressionar profundament el seu interlocutor: «Es veia que li sortia del fons de l’ànima, d’una ànima enamorada de Déu. Els circuits mentals que jo tenia van acabar llavors de fondre’s».[4]

Amb aquesta barreja tan seva de senzillesa i profunditat, el cardenal Ratzinger explicava, com «el significat de la paraula “sant” ha experimentat al llarg dels temps un estrenyiment perillós, que sens dubte continua influint encara avui. Ens fa pensar en els sants que veiem representats als altars, en miracles i virtuts heroiques, i ens suggereix que la santedat és per a uns quants elegits, entre els quals no ens podem incloure. Llavors, deixem la santedat per a aquests pocs, el nombre dels quals desconeixem, i ens conformem simplement amb ser com som. Enmig d’aquesta apatia espiritual, Josepmaria Escrivá ha actuat com un despertador, clamant: No, la santedat no és el que és extraordinari, sinó el que és ordinari, el que és normal per a cada batejat. La santedat no consisteix en certs heroismes impossibles d’imitar, sinó que té mil formes i es pot fer realitat en qualsevol lloc i professió. És la normalitat».[5] El que és natural, doncs, per a un cristià, és voler ser sant. Per això, des de molt aviat, sant Josepmaria escrivia: «Els sants no han estat éssers deformes; casos perquè els estudiï un metge modernista. Foren, són normals: de carn, com la teva. — I venceren.».[6]

La crida a l’Opus Dei suposa una presa de consciència d’aquesta normalitat de la santedat; el desig de convertir-se en «intèrprets» d’aquest senzill missatge, d’aquesta música. Existeixen, en efecte, les «partitures»: la vida i la predicació de sant Josepmaria; la proclamació de la crida universal a la santedat, per part del Concili Vaticà II;[7] el magisteri recent dels Papes, que desenvolupa aquest ensenyament... i sobretot l’Evangeli.[8] Existeixen, doncs, les partitures; però cal que la música soni a tots els racons del món, amb una infinitat de variacions que encara han de veure la llum: les vides concretes de molts cristians.

Tan de prop que visquem amb Ell

En inspirar l’Opus Dei, el Senyor va regalar a la seva Església un camí, una espiritualitat «dissenyada» per encarnar-se en tota mena de paisatges quotidians, per fusionar-se amb la feina i la vida normal i corrent de persones molt diferents. Sant Josepmaria va exposar aquest missatge en nombrosos escrits, homilies, trobades de família, viatges de catequesi, etc. A Solc es recull una bella síntesi de l’esperit que Déu li va transmtre: «Des de lluny —allà, a l’horitzó— sembla que el cel s’ajunta amb la terra. No oblidis que, on de veritat la terra i el cel s’ajunten, és en el teu cor de fill de Déu».[9] Són paraules que deixen entreveure com, encara que la vocació a l’Opus Dei ompli les persones d’iniciativa, de ganes de millorar el seu entorn, no les porta fonamentalment a fer coses, o a fer més coses de les que ja tenen entre mans. Les porta sobretot a fer-les d’una altra manera, estant amb Déu en tot el que fan, intentant compartir-ho tot amb Ell. «Fills meus, seguir Crist (...) és la nostra vocació. I seguir-lo tan de prop que visquem amb Ell, com els primers Dotze; tan de prop que ens identifiquem amb Ell, que visquem la seva Vida, fins que arribi el moment, quan no hem posat obstacles, en el qual puguem dir amb sant Pau: Ja no soc jo qui visc; és Crist qui viu en mi (Ga 2, 20)».[10]

Un dels primers supernumeraris recorda la seva sorpresa quan el Fundador de l’Obra li va dir: «Déu et crida per camins de contemplació». Per a ell, que estava casat i amb fills, i que havia de lluitar per tirar endavant la seva família, va ser «un veritable descobriment».[11] En una altra ocasió, sant Josepmaria aconsellava: «Parla, parla amb el Senyor: “Que em canso, Senyor, que no puc més. Senyor, que això no em surt; com ho faries?”».[12] Això, precisament, és la contemplació al mig del món: una mirada profunda i afectuosa a la realitat, que es nodreix de la mirada de Déu, per un diàleg continu amb ell. En poques paraules: «Com més dintre del món estiguem, més hem de ser de Déu».[13] I aquesta proximitat, aquesta amistat tan intensa amb Ell, és l’arrel de la qual brollen dos trets que, fins i tot sense ser exclusius de la vocació a l’Obra, tenen un relleu particular per als cristians que Déu crida per aquest camí: la crida a ser apòstols, a donar a conèixer Crist, i la missió de transformar i reconciliar el món amb Déu a través del seu treball.

Abans d’aturar-nos en ells, tanmateix, sorgeix lògicament una pregunta: si la santedat és per a tothom; si el Senyor envia tots els cristians a comunicar l’Evangeli, què és llavors el que és específic de la vocació a l’Opus Dei com a resposta a la crida a trobar Déu al mig del món?

És relativament senzill d’explicar si tenim en compte que les diverses vocacions cristianes són determinacions, modalitats o cursos de la vida i la vocació comunicades pel baptisme. Concretament, «la vocació a l’Opus Dei recull, acull, encarrila l’entrega o dedicació a Déu i als altres que és reclamada per la vocació cristiana; l’únic que s’afegeix de peculiar és, precisament, el curs: que aquesta dedicació es duu a terme formant part d’una concreta institució de l’Església (l’Opus Dei): amb una determinada espiritualitat i amb uns mitjans formatius i apostòlics precisos»,[14] que es dirigeixen en particular a servir Déu i els altres a través de l’esforç i de les coses normals de cada dia. Dit d’una altra manera: qui descobreix i acull la seva crida a l’Opus Dei es decideix a donar la seva vida pels altres (aquesta és l’essència de la vida cristiana), i té un camí per emprendre aquest repte, de la mà de Déu, i amb l’ajuda d’una gran família. I per això està disposat a posar tot el que pugui de la seva part perquè aquest carisma alimenti la seva vida interior, il·lumini la seva intel·ligència, enriqueixi la seva personalitat... de manera que efectivament pugui trobar Déu en la seva vida i, alhora, compartir aquesta troballa.

La il·luminació divina del 2 d’octubre del 1928, i altres que la van seguir, van mostrar a sant Josepmaria que havia de dedicar la seva vida a promoure, entre tots els cristians corrents —homes i dones que viuen al món, dedicats a les tasques humanes més diverses—, la consciència que tots estan cridats a la santedat i a l’apostolat. I a fer-ho promovent una institució, l’Opus Dei, integrada per cristians corrents que, acollint la crida divina a fer seu aquest ideal, donessin testimoni amb les seves pròpies vides que és possible trobar Déu en la realitat quotidiana.

Tots els que tinguin el cor gran

Veient la multitud que el seguia, Jesús sent compassió per totes aquelles persones a les que veu com ovelles sense pastor. (cf. Mt 9,36) «S’atansa a tu i s’atansa a mi. Jesús, amb fam i set d’ànimes. De la Creu estant, ha clamat: sitio! (Jn 19, 28), tinc set. Set de nosaltres, del nostre amor, de les nostres ànimes i de totes les ànimes que hem de dur fins a Ell, pel camí de la Creu, que és el camí de la immortalitat i de la glòria del Cel».[15]

La vocació a l’Obra suposa un fort «contagi» d’aquesta gana i set de Déu. Quan sant Josepmaria s’esforçava per tirar endavant la primera residència de l’Obra, hi havia els qui li demanaven de no precipitar-se. En un retir anotava: «Pressa. No és pressa. És que Jesús empeny».[16] Li apressava, com a sant Pau, l’amor de Crist (Cf. 2 Cor 5, 14). I amb aquesta mateixa urgència serena Déu vol que truquem a la porta de cadascun i de cadascuna: «Adona’t, siguis qui siguis, que ets estimat!».[17] I això amb normalitat, amb naturalitat, estimant i deixant-se estimar per tothom, ajudant, servint, transmetent el que sabem, aprenent, compartint reptes i treballs, problemes i angoixes, creant llaços d’amistat... Allà on naixem, on treballem, on descansem, on comprem, podem ser ferment, llevat, sal, llum del món.

Déu no crida superherois a la seva Obra. Crida gent normal, mentre tinguin un cor gran i magnànim, un cor en el qual càpiguen tots. Així ho entreveia sant Josepmaria en un text dels primers anys, pensant en els qui podrien rebre la crida de Déu a l’Obra: «No hi tenen cabuda: els egoistes, ni els covards, ni els indiscrets, ni els pessimistes, ni els tebis, ni els ximples, ni els ganduls, ni els tímids, ni els frívols. Hi tenen cabuda: els malalts, predilectes de Déu, i tots els que tinguin el cor gran, encara que les seves flaqueses hagin estat més grans».[18] En resum, els qui descobreixen que Déu els crida a l’Opus Dei poden ser persones amb defectes, amb limitacions, amb misèries; però també amb ideals grans, amb ànsies d’estimar, d’enganxar als altres l’amor de Déu.

Estimar el món com l’estima Déu

«Déu ha estimat tant el món —llegim a l’evangeli de sant Joan— que ha donat el seu Fill únic perquè no es perdi cap dels qui creuen en ell, sinó que tinguin vida eterna» (Jn 3, 16). Déu estima apassionadament el món que ha creat, que no només no és un obstacle per a la santedat, sinó que és el seu lloc nadiu. I el missatge de l’Obra té a la seva entranya aquesta convicció: podem ser sants no malgrat viure al món, sinó precisament amb motiu d’aquest, profundament ficats en aquest. Perquè el món, aquesta misteriosa amalgama de grandeses i misèries, d’amor i odi, de rancor i perdó, de guerres i pau, «espera amb impaciència que la glòria dels fills de Déu es reveli plenament» (Rm 8, 19).

Per parlar de la nostra relació amb el món, el Gènesi se serveix de dos verbs: «guardar» i «conrear» (cf. Gn 2, 15). Amb el primer, que es fa servir també per expressar el compliment dels manaments, el Senyor ens fa responsables del món; ens diu que no el podem fer servir d’una manera despòtica. Amb el segon, «conrear», que significa tant «treballar» (habitualment la terra) com «donar culte» (cf. Nm 8, 11), Déu uneix el treball al culte: treballant no només ens realitzem, sinó que també donem un culte agradable a Déu, perquè estimem el món com l’estima Ell. Santificar la feina és per això, en definitiva, fer el món més bonic, fer-hi espai per a Déu.

Ell mateix ha volgut guardar i conrear el món que va sortir de les seves mans de Creador, treballant amb mans d’home, de criatura. Si durant segles els anys de la vida oculta del Senyor al taller de Natzaret es van percebre com anys de foscor, sense brillantor, en vista de l’esperit de l’Obra es fan «clars com la llum del sol (...), resplendor que il·lumina els nostres dies i els dona una autèntica projecció».[19] Per això sant Josepmaria animava els seus fills a meditar sovint aquella feina, que ens recorda el creixement del gra de blat, amagat i silenciós. Així creixia Jesús —ell mateix es compararia més tard amb el gra de blat (cf. Jn 12, 24)— al taller de Josep i la seva Mare, en aquell taller-llar. Sabent que el seu Pare el cridava a fer la Redempció

precisament aquí en aquest moment.

La vida senzilla de la Sagrada Família mostra com hi ha feines que, encara que semblen humils a una mirada terrena, als ulls de Déu tenen un valor immens, per l’amor, la cura i les ganes de ser útil que es posa en aquests. En definitiva, perquè les fem amb «sentit vocacional»: «Quan un descobreix que Déu el crida a alguna cosa, que està fet per a això –sigui la infermeria, la fusteria, la comunicació, l’enginyeria, la docència, l’art o qualsevol altre treball–, llavors serà capaç de fer brotar les seves millors capacitats de sacrifici, de generositat i de lliurament».[20]. Per això, «santificar la feina no és fer una cosa santa mentre es treballa, sinó precisament fer santa la feina mateixa».[21] D’aquesta manera, «la feina humana ben acabada s’ha fet col·liri, per descobrir Déu (...) en totes les coses. I ha passat precisament en el nostre temps, quan el materialisme s’entossudeix a convertir la feina en un fang que encega els homes, i els impedeix mirar Déu».[22]

Per donar fruit, el gra necessita amagar-se, desaparèixer. Així veia la seva vida sant Josepmaria: «Ocultar-me i desaparèixer és el meu fort, que només Jesús es llueixi».[23] I així també vol Déu que vegin la seva vida tots els homes i les dones que Ell crida i continuarà cridant a l’Obra. Com els primers cristians: persones normals i corrents que, si van fer fressa, no ho van fer per aconseguir aplaudiments, sinó perquè Déu es pogués lluir. Persones que, sobretot, «van viure de Crist i van donar a conèixer Crist (...): sembradors de pau i d’alegria, de la pau i de l’alegria que Jesús ens ha portat».[24]

Eduardo Camino / Carles Ayxelá

Tornar a l'índex

[1] Apunts íntims, núm. 35, a: P. Rodríguez, F. Ocáriz, J. L. Illanes, El Opus Dei en la Iglesia, Rialp 1993, p. 216.

[2] Francesc, Ex. ap. Gaudete et exsultate (19.III.2018), núm. 21.

[3] Sant Josepmaria, Camí, núm. 1.

[4] Camí, edició criticohistòrica, comentari al núm. 417.

[5] J. Ratzinger, Homilia, 19.V.1992, citada a: Romana, núm. 14 (1992) p. 48, i disponible en espanyol aquí.

[6] Camí, núm. 133.

[7] Concili Vaticà II, Const. dogm. Lumen gentium (21.X.1964), núm. 40.

[8] Cf. Joan Pau II, Ex. Ap. Christifideles laici (30.XII.1988), núm.16-17; Benet XVI, Audiència, 13.IV.2011; i més recentment l’exhortació apostòlica Gaudete et exsultate (19.III.2008) del Papa Francesc.

[9] Sant Josepmaria, Solc, núm. 309.

[10] En diálogo con el Señor, edició criticohistòrica, Rialp, Madrid 2017, p. 101.

[11] V. García Hoz, “Mi encuentro con Monseñor Escrivá de Balaguer”, a: R. Serrano (ed.) Así le vieron, Rialp, Madrid, 1992, p. 83.

[12] Sant Josepmaria, notes d’una reunió familiar a Valladolid, 22.X.1972 (recollides al documental El corazón del trabajo.)

[13] Sant Josepmaria, Forja, núm. 740.

[14] F. Ocáriz, “La vocación al Opus Dei como vocación en la Iglesia”, a: El Opus Dei en la Iglesia, Rialp, Madrid, 2014, p. 169.

[15] Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 202.

[16] Apunts íntims, núm. 1753, citat a: Vázquez de Prada, A. El Fundador del Opus Dei (I), Rialp, Madrid, 2010, 9a ed., p. 511.

[17] Sant Joan Pau II, Travessant el llindar de l’esperança, Plaza & Janés, Barcelona, 1994, p. 19.

[18] Sant Josepmaria, Instrucció, 1.IV.1934, núm. 65.

[19] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 14.

[20]. Francesc, Ex. ap. Christus vivit (25-III-2019), n. 273.

[21] F. Ocáriz, Naturaleza, gracia y gloria, Eunsa, 2000, p. 263.

[22] Beat Àlvar del Portillo, Carta, 30.IX.1975 (AGP, biblioteca, P17, 1991, vol. II, p. 63).

[23] Sant Josepmaria, Carta, 28.I.1975, a: E. Burkhart, J. López, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de San Josemaría, vol. 2, Rialp, Madrid, 2011, p. 301.

[24] És Crist que passa, núm. 30.

6. Qui dona la vida pels seus amics: La vocació al celibat

«Déu va crear l’home a imatge seva, el va crear a imatge de Déu, creà l’home i la dona»(Gn 1, 27). Així explica el primer relat del Gènesi l’origen de l’home i la dona: Déu els crea alhora. Tots dos tenen la mateixa dignitat, perquè són la seva viva imatge. El segon relat s’atura de nou en aquest esdeveniment (Gn 2, 7-25), però ho fa de manera alentida: Déu crea primer l’home i el posa al jardí de l’Edèn. El món reverbera bellesa en tots els seus detalls: el cel, les aigües del mar, els rius que travessen les muntanyes i els arbres de tota mena d’espècies. Un escenari extraordinari davant del qual, tanmateix, Adam se sent sol.

Per treure’l d'aquesta solitud, el Senyor crea tota la varietat de criatures vivents que poblen el Paradís: les aus del cel, els peixos que solquen els mars, els animals terrestres. Però res de tot això no sembla suficient per a l’home. És llavors quan Déu decideix concedir-li una «ajuda que li faci costat» (Gn 2, 18) i, del mateix costat de l’home, crea la dona. Per fi, Adam descobreix uns ulls que li tornen una mirada com la seva: «Aquesta sí que és os dels meus ossos i carn de la meva carn!» (Gn 2, 23). Aquesta trobada l’omple de goig, però sobretot il·lumina la seva identitat: li diu d’una manera nova qui és. A l’home li faltava alguna cosa, que només una altra persona com ell li podia donar.

«No és bo que l’home estigui sol»

Aquestes pàgines del Gènesi recullen veritats fonamentals sobre l’ésser humà i les expressen, més que amb una reflexió teòrica, d’una manera narrativa, amb un llenguatge simbòlic. La solitud d’Adam té per això un profund significat antropològic. Sant Joan Pau II deia que tot home, i tota dona, participen d’aquesta solitud originària; en algun moment de la vida s’hi han d’enfrontar.[1] Quan Déu diu «no és bo que l’home estigui sol» (Gn 2, 18), es refereix en realitat a tots dos:[2] tant l’home com la dona necessiten un auxili per sortir d’aquesta solitud, una via per caminar junts cap a la plenitud que els falta. I això és el matrimoni.

Quan, segles després, Jesús recordi als fariseus com eren les coses «al principi», es referirà precisament a aquest passatge de la Bíblia (cf. Mt 19, 1-12). El matrimoni cristià és una crida de Déu que convida un home i una dona a caminar junts cap a Ell. I no només junts, sinó, a més, un a través de l’altre. El cònjuge és, per a una persona casada, un camí imprescindible cap a Déu; un camí en el qual la carn es converteix en escenari de comunió i de lliurament amorós, matèria i espai de santificació. L’amor matrimonial és, així, una trobada de cossos i d’ànimes que embelleix i transfigura l’afecte humà: li dona, amb la gràcia del sagrament, un abast sobrenatural.

Al mateix temps, l’amor entre un home i una dona apunta més enllà de si mateix. Quan és veritable, és sempre un camí cap a Déu, no una meta. La meta continua sent la plenitud que només es troba en Ell. Per això, no té res d’estrany que algú casat pugui sentir algunes vegades aquella solitud originària. Tanmateix, aquest sentiment no significa, com de vegades es presenta, que l’amor s’hagi acabat i que hagi de començar una altra història, perquè tampoc aquesta nova història no seria suficient. Més aviat, és un signe que el cor humà té una set que només es pot apagar completament en l’amor infinit de Déu.

La psicologia de qui sap que no està sol

En aquest mateix diàleg sobre el matrimoni, després de recordar l’ensenyament del Gènesi, Jesús fa un pas més. El lliurament mutu de l’home i la dona és un bonic camí que porta a Déu. Tanmateix, no és l’únic camí possible. El Senyor parla dels qui, per un do especial, renuncien al matrimoni «pel Regne del Cel» (Mt 19, 12). Ell mateix va recórrer aquesta via: es va mantenir cèlibe. En la seva vida no tenia raó de ser una mediació cap a Déu: «Jo i el Pare som u» (Jn 10, 30); «jo estic en el Pare i el Pare està en mi» (Jn 14, 11). I Jesús no només va recórrer aquesta via, sinó que Ell mateix es va voler convertir en Camí perquè moltes altres persones poguessin estimar d’aquesta manera, que «només pot tenir sentit a partir de Déu».[3]

La història de l’Església és plena d’històries de persones que han acollit la crida de Jesús a identificar-se amb Ell també en aquest aspecte: una cosa molt de Jesús, que pertany a l’entranya de la seva vida, encara que no sigui per això per a tots els cristians. No menyspreaven el matrimoni els qui, ja des dels primers segles, van respondre a la crida al celibat. Potser fins i tot aquest altre camí els havia arribat a il·lusionar tant com el que havien d’emprendre. Però precisament per això, perquè percebien la vida matrimonial com una cosa bonica, podien lliurar aquest projecte a Déu amb una alegria radiant. «Només d’entre els qui entenen i avaluen en tota la seva profunditat (...) [l’]amor humà —escriu sant Josepmaria— pot sorgir aquesta altra comprensió inefable de la qual parlava Jesús (cf. Mt 19, 11), que és un pur do de Déu i que impulsa a lliurar el cos i l’ànima al Senyor, a oferir-li el cor indivís, sense la mediació de l’amor terrenal».[4] D’alguna manera, a qui crida al celibat Déu els fa descobrir la font i la meta de tot amor autèntic. Són assolits d’una manera especial per l’Amor que omplia el cor de Jesús i que s’ha abocat sobre la seva Església.

El celibat és, doncs, un camí que reflecteix la gratuïtat de l’amor d’Aquell que sempre fa el primer pas (cf. 1 Jn 4, 19). Tot i que les persones celibatàries sembla que retallen la seva llibertat en oferir a Déu la possibilitat de formar una família, en realitat l’eixamplen: el seu abandonament a les mans de Déu, la seva disposició a deixar per Ell «cases, germans, germanes, pare, mare, fills o camps» (Mt 19, 29), els fa, d’una manera particular, «lliures per estimar».[5] Com fa una persona casada, han de custodiar el seu cor, perquè l’amor que porten dins no es desviï de Déu, i per donar-lo als altres. Tanmateix, la seva entrega no es concentra en la persona del cònjuge, sinó en Crist, que els envia al món sencer, per transmetre «els batecs del seu Cor amabilíssim»[6] a les persones concretes que els envolten.

Així va ser la vida de Jesús. Ell no se sentia sol, perquè sabia que estava acompanyat sempre del seu Pare: «Et dono gràcies perquè m’has escoltat; ja sé que sempre m’escoltes» (Jn 11, 41-42). Per a nosaltres, en canvi, el risc de la solitud sempre hi és. Però Crist està sempre disposat a omplir el nostre cor. Això és el que vol dir ser sant. Per això, sant Josepmaria deia que Déu li havia donat «la psicologia del que no es troba mai sol, ni humanament ni sobrenaturalment sol».[7] En unes línies en les quals es percep el sabor del que havia viscut, escrivia: «El cor humà té un coeficient de dilatació enorme. Quan estima, s’eixampla en un crescendo d’afecte que supera totes les barreres. Si estimes el Senyor, no hi haurà criatura que no trobi lloc en el teu cor».[8]

Joan, un cor celibatari

En l’últim sopar, poques hores abans d’entregar la seva vida, Jesús obre el seu cor als apòstols: «Ningú no té un amor més gran —els diu— que el qui dona la vida pels seus amics» (Jn 15, 13). Aquestes paraules, que concentren tot el seu amor pels homes, són alhora una crida. El Senyor diu per això als apòstols: «A vosaltres us he dit amics» (Jn 15, 15). Ells són, com tots els homes, destinataris del seu amor «fins a l’extrem» (Jn 13, 1), però també són amics d’una manera especial. «L’Amic» els convida a fer com Ell:[9] a donar també la vida pels seus amics. Aquestes paraules es troben, sens dubte, a l’origen de tota vocació cristiana; però sempre han ressonat d’una manera especial al cor dels qui l’han seguit deixant-ho tot.

La Creu serà el lloc de la manifestació més gran de l’Amor. En aquesta escena sublim emergeix amb força, al costat de Maria i les santes dones, la figura de l’apòstol Joan. «A l’hora de la veritat tots fugiren llevat de Joan, que de debò estimava amb obres. Només aquest adolescent, el més jove dels apòstols, s’està al costat de la Creu. Els altres no sentien aquest amor tan fort com la mort».[10] Des de l’aurora de l’adolescència havia vibrat al seu cor l’amor a Jesús. Sabem com guardava a la memòria el record del dia en què havia trobat el Senyor: «Joan va creuar la mirada amb la de Crist, el va seguir i li va preguntar: “Mestre, on t’estàs?” Se’n va anar amb Ell i va estar amb el Mestre tot el dia. Després ho explica, al cap dels anys, amb un candor encantador, com un adolescent que fa un diari en el qual aboca el cor i apunta fins i tot l’hora: hora autem erat quasi decima... Recorda fins i tot el moment precís en què Crist el va mirar, en què Crist el va atreure, en què no es va resistir a Crist, en què es va enamorar de Crist».[11]

Potser no era una sorpresa per a Ell trobar la seva Mare. D’una manera o d’una altra, sempre havia estat al seu costat. Una mare és sempre la que sosté el seu fill. Tanmateix, al seu costat, la mirada del Senyor descobreix un amic: Joan. Enmig de l’angoixa d’aquella hora, els seus ulls es troben. Quin goig tan enorme devia produir al cor del Senyor! I és precisament llavors, ens diu l’Evangeli, quan el va veure al costat de la seva Mare, quan el Senyor introdueix Joan en la relació única que existia entre Maria i Ell. «Quan Jesús veié la seva mare i, al costat d’ella, el deixeble que ell estimava, digué a la mare: —Dona, aquí tens el teu fill. Després digué al deixeble: —Aquí tens la teva mare» (Jn 19, 26-27).

Anys més tard, Joan escriuria: «Ja que Déu ens ha estimat primer, estimem també nosaltres» (1 Jn 4, 19). Aquesta afirmació sorprenent neix de la seva vivència personal. Joan se sabia profundament estimat per Jesús. Era una cosa que l’omplia i que donava un sentit nou a la seva existència: portar aquest mateix amor a tot el món. «Joan —deia el beat John Henry Newman— va tenir el privilegi indescriptible de ser l’amic de Crist. I d’aquesta manera va aprendre a estimar els altres; primer el seu afecte va estar concentrat, i després es va poder expandir. Va tenir, a més, l’encàrrec solemne i reconfortant de cuidar la Mare del nostre Senyor, la Santíssima Mare de Déu, després de la seva partida. No tenim aquí les fonts secretes del seu amor especial pels seus germans? Aquell a qui el Salvador va afavorir amb el seu afecte, per confiar-li a més la missió de fill de la seva Mare, podia ser una cosa diferent que un memorial i un model (tant com un home ho pogués ser) d’amor profund, contemplatiu, fervent, serè, il·limitat?».[12]

Despertar cors

L’entrega del cor sencer a Déu no sorgeix simplement d’una decisió personal: és un do, el do del celibat. De la mateixa manera, no és una renúncia el que el defineix, sinó l’amor que neix d’un descobriment: «L’Amor... bé val un amor!».[13] El cor endevina un Amor incondicional, un Amor que l’estava esperant, i es vol entregar a Ell amb aquesta incondicionalitat, en exclusiva. I no simplement per experimentar-lo, sinó per donar-lo també a moltes altres persones. Com sant Joan, que no només va gaudir de l’amor de Jesús, sinó que va intentar que aquest mateix Amor s’estengués pel món sencer. Per al deixeble estimat, aquesta era la conseqüència natural: «Si Déu ens ha estimat tant, també nosaltres ens hem d’estimar els uns als altres» (1 Jn 4, 11).

De vegades el celibat s’associa fonamentalment a la dedicació de temps, com si aquest lliurament total es justifiqués per una qüestió d’eficàcia: per tirar endavant certes obres d’apostolat, per no tenir altres compromisos. Tanmateix, aquesta perspectiva és reductiva. El celibat no neix de consideracions pràctiques sobre la disponibilitat per a l’evangelització, sinó d’una crida de Crist. És una invitació a viure de manera particular l’estil de vida del seu cor: a estimar com Crist, a perdonar com Crist, a treballar com Crist; més encara, a ser el mateix Crist —ipse Christus— per a totes les ànimes. Per això, «les raons purament pragmàtiques, la referència a més disponibilitat, no són suficients. Aquesta disponibilitat de temps més gran fàcilment podria arribar a ser també una forma d’egoisme, que s’estalvia els sacrificis i les molèsties necessàries per acceptar-se i suportar-se mútuament en el matrimoni; d’aquesta manera, podria portar a un empobriment espiritual o a una duresa de cor».[14]

El celibat no és, doncs, una solitud de torre d’ivori, sinó una crida a acompanyar, a despertar cors. Quantes persones hi ha al món que no se senten importants, que pensen que la seva vida no és valuosa, i que de vegades cauen en comportaments estranys, perquè en el fons estan buscant una mica d’amor! Qui rep el do del celibat sap que és al món també per apropar-se a totes aquestes persones i descobrir-los l’amor de Déu: per recordar-los el seu valor infinit. Així, el cor celibatari és fecund de la mateixa manera en què ho és el cor fecund i redemptor de Jesús. Davant de cada persona, intenta descobrir el mateix bé que el Senyor sabia descobrir en els qui s’apropaven a Ell. No veu una pecadora, un leprós, un menyspreable publicà... sinó la meravella d’una criatura estimada per Déu, elegida per Déu, de gran valor.

D’aquesta manera, encara que qui viu el celibat no té fills naturals, es fa capaç d’una paternitat profunda i real. És pare —o mare— de molts fills, perquè «paternitat és donar vida als altres».[15] Sap que és al món per cuidar dels altres, mostrar-los, amb la vida mateixa i amb la paraula propera, que només Déu pot sadollar la set que experimenten. «El nostre món (...), on Déu entra en el millor dels casos com a hipòtesi, però no com a realitat concreta, necessita basar-se en Déu de la manera més concreta i radical possible. Necessita el testimoni que dona de Déu qui decideix acollir-lo com a terra en què es funda la seva vida. Per això, precisament avui, en el nostre món actual, el celibat és tan important, tot i que el seu compliment en la nostra època es vegi contínuament amenaçat i posat en dubte».[16]

Un do cridat a créixer dia a dia

El do diví del celibat no és com un sortilegi, que transforma la realitat immediatament i per sempre. Déu el concedeix, més aviat, a tall d’una llavor que ha de créixer gradualment en terra bona. El celibat és, com tota vocació, do i tasca. És camí. Per això, no n’hi ha prou amb la decisió de lliurar-se a ser celibatari pel regne del Cel, perquè el cor es transformi automàticament. Cal un afany continu per arrencar les males herbes, per estar al corrent d’insectes i paràsits. La gràcia divina actua sempre a la naturalesa, sense negar-la ni suplantar-la. En altres paraules, Déu disposa de la nostra llibertat i la nostra història personal. I és precisament aquí, en aquest escenari de fang i gràcia, on creix silenciosament el bonic do d’un cor virginal. On creix... o on es malmet.

Com el fill petit de la paràbola, fins i tot els que estan cridats a una intimitat més gran amb Déu poden algun dia sentir-se fastiguejats, buits. Aquell jove va decidir marxar a un lloc llunyà (cf. Lc 15, 13), perquè a la casa del seu pare notava un buit interior. Va ser caldre que arribés fins al fons, perquè, per fi, obrís els ulls i s’adonés de l’estat d’esclavitud en el qual havia caigut. És interessant notar que, segons el text evangèlic, el motiu pel qual va tornar no va ser gaire espiritual: tenia gana, gana biològica, física. Trobava a faltar el pa tendre de la casa del seu pare. Quan per fi va tornar, el seu pare l’estava esperant i, «corregué a tirar-se-li al coll i el besà» (Lc 15, 20). El fill havia imaginat gairebé un judici formal (cf. Lc 15, 18-19); en canvi, va trobar una abraçada plena de vida. Descobreix —potser amb més claredat que mai— la seva identitat més profunda: és fill de tan bon Pare.

Altres vegades el tedi pot prendre una forma més insidiosa: pot passar que, estant a la casa del seu pare, un se senti més serf que fill, com el germà gran de la paràbola, que «vivia a casa seva, però no era lliure, perquè el seu cor era fora».[17] En tots dos casos, el camí per sortir de la tristesa és girar els ulls al Pare i a l’amor que ens té. La gana de l’ànima la sadolla Déu amb el Pa de l’Eucaristia, en el qual trobem Aquell que s’ha fet un de nosaltres, perquè el puguem estimar com a Amic. Allà ens podem sadollar i, d’aquesta manera, mantenir el cor encès en un amor que és «fort com la mort» (Ct 8, 6).

Joan es va quedar al costat de la Creu de Jesús, i va ser present també en la seva Ascensió al Cel, «aquell dia en què un aparent comiat va ser realment el començament d’una nova proximitat».[18] El Mestre s’havia de separar físicament dels seus deixebles, als quals havia estimat fins a l’extrem, per poder-los estimar encara de més a prop, els deixebles i cadascuna de les persones que creurien en Ell. Aquest és el secret d’un cor celibatari: deixar un amor a la terra per omplir amb la llum del seu Amor el món sencer.

Carlos Villar

Tornar a l'índex

[1] Cf. Sant Joan Pau II, audiència general, 10.X.1979; 24.X.1979; 31.X.1979.

[2] Cf. Sant Joan Pau II, audiència general, 10.X.1979, núm. 2.

[3] Benet XVI, discurs a la Cúria Romana (22.XII.2006).

[4] Sant Josepmaria, Converses, núm. 122.

[5] F. Ocáriz, Carta, 14.II.2017, núm. 8.

[6] Sant Josepmaria, Camí, núm. 884.

[7] Sant Josepmaria, En diálogo con el Señor, edició criticohistòrica, Rialp, Madrid 2017, p. 185.

[8] Via Crucis, VIII estació, núm. 5

[9] Així, «l’Amic», era com sant Josepmaria anomenava de vegades a Jesús. Cf. Camí, núm. 422; És Crist que passa, núm. 93.

[10] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 2 (cf. Ct 8, 6).

[11] Sant Josepmaria, notes d’una trobada amb joves, 6.VII.1974 (AGP, biblioteca, P04, vol. II, p. 113).

[12] Newman, J. H. “Love of Relations and Friends”, Parochial and Plain Sermons 2, sermó 5.

[13] Camí, núm. 171.

[14] Benet XVI, discurs a la Cúria Romana (22.XII.2006).

[15] Francesc, Homilia a Santa Marta, 26-VI-2013.

[16] Benet XVI, discurs a la Cúria Romana (22.XII.2006).

[17] F. Ocáriz, Carta, 9.II.2018, núm. 9.

[18] J. Ratzinger, “El comienzo de una nueva cercanía”, a: El resplandor de Dios en nuestro tiempo, Barcelona: Herder, 2008, p. 185.

7. Responent a l'amor: La vocació matrimonial

Quan sant Josepmaria va començar a parlar de vocació pel matrimoni, ja fa gairebé un segle, la unió d’aquests dos conceptes solia generar desconcert, quan no generava hilaritat: com si parlés d’un ocell sense ales o d’una roda quadrada. «Rius perquè et dic que tens “vocació matrimonial”? —Doncs la tens: així, vocació»[1]. En la mentalitat de llavors, i de vegades encara en la d’avui, «tenir vocació» volia dir deixar la normalitat de la vida per poder servir Déu i l’Església, deixar d’una manera o altra la vida habitual, que per a la major part de les persones passa per tenir família, fills, casa, feina, compres, factures, rentadores, imprevistos, rialles, baralles entre germans, tardes a urgències, sobres a la nevera.

Tota aquesta infinitat de coses, variades i imprevisibles com la vida mateixa, no només hi cap en aquesta «roda quadrada» de la vocació matrimonial, sinó que hi troba la seva millor versió possible. El «sentit vocacional del matrimoni»[2] precisament parteix de la convicció que Déu beneeix la normalitat de la vida familiar i vol habitar en ella. «I això que tu ets el Sant, que té per tron les lloances d’Israel!», diu el salm que Jesús pronuncia des de la Creu (Sal 22, 4). Déu, el Sant, vol viure enmig de les vides normalíssimes de les famílies. Vides cridades a convertir-se, per l’afecte, en lloances cap a Ell: en cel, inclús amb tots els «defectes de fabricació» d’aquesta seu provisional que és la vida. Per això, «no dejes ir un día / sin cojerle un secreto, grande o breve. / Sea tu vida alerta / descubrimiento cotidiano. / Por cada miga de pan duro / que te dé Dios, tú dale / el diamante más fresco de tu alma»[3].

Que tinguis un bon viatge

Aquell noi reia en sentir parlar de vocació matrimonial, però no va poder evitar quedar-se pensatiu. La «provocació» anava acompanyada, a més, d’un consell: «Encomana’t a Sant Rafael, perquè et condueixi castament fins al final del camí, com a Tobies»[4]. Així, sant Josepmaria al·ludia a l’únic relat de la Bíblia que parla d’aquest arcàngel, per al qual tenia un afecte especial; tant, que des de molt aviat li va confiar el seu apostolat amb els joves[5]. «És encantador el llibre de Tobies»[6], va dir una vegada. Malgrat que tot el relat del llibre gira entorn d’un viatge, de fet ens permet entrar de ple en la vida de dues llars, i assistir al naixement d’una tercera. I fins i tot el viatge mateix participa d’aquest ambient casolà, amb un detall que no ha passat desapercebut als artistes al llarg dels segles: aquest llibre també és l’únic lloc de l’Escriptura en el qual apareix un gos domèstic, que acompanya Tobies i a sant Rafael de principi a fi del seu periple (cf. Tb 6, 1; 11, 4).

Quan Tobies marxa, el seu pare el beneeix amb aquestes paraules: «Que el Déu del cel vetlli allà per vosaltres i us faci tornar a mi sans i estalvis. Que el seu àngel us acompanyi i us guardi, fill meu.» (Tb 5, 17). Sant Josepmaria les parafrasejava en donar la seva benedicció als qui emprenien un viatge: «Que el Senyor estigui en el teu camí, i el seu àngel t’acompanyi.»[7] I viatge —el veritable viatge, el més decisiu— és el camí de la vida, pel qual caminen junts els qui es lliuren mútuament en el matrimoni, responent a un somni de Déu que es remunta a l’origen del món[8]. Que necessari és, doncs, descobrir als joves, i redescobrir també, després de molts anys de viatge, «la bellesa de la vocació per formar una família cristiana»[9]: la crida a una santedat que no és de segona, sinó de primera.

Quan veritablement comença la vida

La vocació personal es desperta amb un descobriment senzill però carregat de conseqüències: la convicció que el sentit, la veritat de la nostra vida, no consisteix a viure per a nosaltres mateixos, per a les nostres coses, sinó per als altres. Un descobreix que en la seva vida ha rebut molt amor i que està cridat a això mateix: a donar amor. I que només així aconseguirà trobar-se a si mateix. Donar amor, però no només en les estones lliures, com per tranquil·litzar la consciència: convertir l’amor en el nostre projecte vital, en el centre de gravetat de tots els altres projectes (els que aconsegueixin quedar-se en òrbita).

Abans i després del seu matrimoni amb Sara, el jove Tobies rep diversos consells en aquesta direcció: són crides a la noblesa que hi ha en ell. El seu pare, Tobit, que l’envia de viatge per procurar-li uns diners de cara al futur (cf. Tb 4, 2), es preocupa per transmetre-li en primer lloc la seva herència més important; el que ell ha valorat més en la seva vida: «Honra la teva mare. No l’abandonis mai mentre visqui. Que es pugui complaure en tot el que facis, no li donis cap disgust en res (...). Guarda’t de pecar, no violis els seus manaments (...). Fill meu, als qui obren rectament, fes-los almoina amb els béns que tinguis; quan facis caritat, no siguis gasiu. (...) Beneeix el Senyor, el teu Déu, en tot moment. Demana-li que adreci els teus camins perquè tot el que decideixis i emprenguis arribi a bon terme, ja que el bon encert no és patrimoni de cap nació.» (Tb 4, 3-19) Setmanes més tard, Tobies, acabat de casar, emprèn el camí de tornada cap a casa dels seus pares, i la seva nova sogra, Edna, s’acomiada així d’ell: «A la presència del Senyor confio la meva filla a la teva custòdia. No li donis ni un sol dia de mal viure. Fill meu, vés-te’n en pau! Des d’ara jo sóc la teva mare, i Sara, la teva muller.» (Tb 10, 13).

«No entristeixis el seu cor (...). No li facis mai mal». Déu crida els esposos a protegir-se, a cuidar-se, a desviure’s: aquest és el secret de la seva realització personal, que precisament per això no només pot ser autorealització. Viure, en tota la profunditat del terme, vol dir donar vida. Així va viure Jesús: «Jo he vingut perquè les ovelles tinguin vida, i en tinguin a desdir.» (Jn 10, 10) Així van viure també sant Josep i santa Maria, amb l’amor més senzill, tendre i delicat que hi ha hagut mai sobre la terra, cuidant l’un de l’altre, i cuidant-se sobretot de la Vida feta carn. I així és com Déu vol que visquem els seus deixebles, perquè allà on siguem irradiem la seva alegria, les seves ganes de viure. Aquest és el nucli del sentit de missió cristià.

«Les nostres ciutats —diu el Papa Francesc— s’han desertificat per falta d’amor, per falta de somriures. Moltes diversions, moltes, moltes coses per perdre el temps, per fer riure, però hi falta l’amor. I és especialment la família, i és especialment la família! Aquell pare, aquella mare que treballen, i amb els nens... El somriure d’una família és capaç de vèncer aquesta desertificació de les nostres ciutats, i aquesta és la victòria de l’amor de la família. Cap enginyeria econòmica i política no és capaç de reemplaçar aquesta aportació de les famílies. El projecte de Babel construeix gratacels sense vida. L’Esperit de Déu, en canvi, fa florir els deserts.»[10]

Viure vol dir donar vida. Aquest descobriment, que es pot donar ja en l’adolescència, però que de vegades no arriba fins molt tard, marca el veritable pas de la infantesa a la maduresa humana. Es podria dir que només llavors un comença a ser veritablement persona, que només llavors comença veritablement la vida. Perquè «viure és desitjar més, sempre més; desitjar, no per fam, sinó per il·lusió. La il·lusió, aquest és el senyal de vida; estimar, això és la vida. Estimar fins al punt d’entregar-nos pel que estimem. Poder oblidar-se d’un mateix, això és ser un mateix; poder morir per alguna cosa, això és viure. Qui només pensa en si mateix no és ningú, està buit; qui no és capaç de sentir el gust de morir, és que ja està mort. Només qui ho pot sentir, qui es pot oblidar de si mateix, qui es pot entregar, qui estima, en una paraula, és viu. I, llavors, no ha de fer res més que posar-se a caminar»[11].

L’abast d’un sí

Des d’aquesta llum, la vocació matrimonial apareix com una cosa ben diferent a «un impuls cap a la satisfacció pròpia o un mer recurs per completar egoistament la pròpia personalitat»[12]. Sens dubte, la personalitat només es desplega veritablement quan un és capaç de lliurar-se a una altra persona. La vida matrimonial, a més, és una font de moltes satisfaccions i alegries; però a ningú no se li escapa que també implica problemes, exigències, decepcions. Això no se li escapa a ningú i, tanmateix, que fàcil que és «escapar-se d’aquesta cara menys bonica de l’amor»: que fàcil que és desdenyar les molles del pa dur.

Un contrast pot ajudar a considerar-ho. D’una banda, la perfecció irreprotxable de certes celebracions de casaments, estudiades fins a l’últim mil·límetre per donar tota la solemnitat possible a un esdeveniment únic en la vida, i potser també per consolidar el prestigi social de la família. De l’altra, el desencant i la distracció que es poden filtrar fàcilment en el transcurs dels mesos o dels anys, davant la imperfecció de la vida familiar en el seu desplegament quotidià: quan sorgeixen problemes, quan es descobreixen els defectes de l’altra persona, i un i altre semblen incapaços de parlar, d’escoltar-se, de curar ferides, de mostrar afecte. Llavors es pot torbar el «sentit vocacional del matrimoni», pel qual creien que havien estat cridats a donar el que són... a ser pare, mare, marit, muller... de vocació. I quina llàstima, llavors: una família que Déu voldria feliç, fins i tot enmig de les dificultats, es queda a mig camí, «aguantant». La novetat que estava naixent en el món amb el seu amor mutu, amb la seva llar... la novetat i la veritable vida sembla que són en una altra banda. I, tanmateix, són a prop, encara que la cantonada estigui una mica escantellada, com ho acaba estant qualsevol cantonada, que simplement està demanant una mica d’afecte i atenció.

El dia que un home i una dona es casen, responen «sí» a la pregunta sobre el seu amor recíproc. Tanmateix, la resposta veritable només arriba amb la vida: la resposta s’ha d’encarnar, s’ha de cuinar a foc lent en el «per sempre» d’aquest sí mutu. «Un sempre respon amb la seva vida a les preguntes més importants. No importa què digui, no importa amb quines paraules i amb quins arguments intenti defensar-se. Al final, al final de tot, un respon a totes les preguntes amb els fets de la seva vida (...): Qui ets? Què has volgut de veritat? (…) Un al final respon amb la seva vida sencera.»[13] I aquest sí de la vida sencera, conquerit una vegada i una altra, es va tornant cada vegada més profund i autèntic: va transformant la inevitable ingenuïtat dels inicis en una innocència lúcida, però sense cinisme; en un «sí, amor» que sap coses, però que estima.

La profunditat d’aquest sí, irrenunciable per trobar-se de veritat amb l’amor, també és el motiu pel qual l’Església persisteix a contracorrent en el seu ensenyament sobre el festeig i sobre l’obertura dels esposos a la vida. Malgrat que això li valgui les crítiques de passada de moda i severa, insisteix amb paciència perquè sap que Déu la crida a custodiar l’amor personal, especialment al seu «lloc de naixement»[14]. Però l’Església no defensa això com una veritat abstracta, com de manual: més aviat protegeix la veritat concreta de les vides, de les famílies; protegeix les relacions entre les persones de la veritable malaltia mortal... un verí que es filtra subtilment, al principi vestit d’amor i de triomf, fins que es desemmascara de cop, potser a mesura que van passant els anys, com una gàbia insuportable, sobretot si s’ha apoderat dels dos: l’egoisme.

És veritat que hi ha una aparent magnanimitat i alegria de viure en qui es diu sense més ni més: «Gaudiré tot el que pugui del meu cos i de qui vulgui gaudir amb mi». És una manera de veure la vida en el que podria ser un eco del Gènesi: la joventut és una fruita saborosa... per què no me l’hauria de menjar? Per què voldria Déu treure’m aquesta dolçor de la boca? (cf. Gn 3, 26. Els joves cristians no són de cartró: senten aquest mateix atractiu, però endevinen que té alguna cosa de miratge; volen veure-hi amb més profunditat. Amb l’esforç per guardar pur el seu amor, o per reconquerir la innocència que potser van perdre, es preparen per estimar sense posseir l’altre, per estimar sense consumir. D’una manera o una altra, es pregunten: «Amb qui compartiré aquestes ganes de viure que noto bullir dins meu? És realment aquesta la persona? Ens estimarem realment o només ens desitgem?». Saben que amb el seu cos també donaran el seu cor, la seva persona, la seva llibertat. Saben que tot això només hi cap dins d’un «sí per sempre»; saben que ni ells ni ningú no valen menys que un sí sense «termes ni condicions»; i que a falta d’una decisió així no estan preparats per fer aquest regal, ni ho estan els altres per rebre’l; seria un regal que els deixaria buits per dins, encara que només ho acabessin descobrint amb el pas del temps.

La mateixa «lògica» de fons batega en la vocació del cèlibe, que també estima Déu amb el seu cos, perquè l’hi lliura dia a dia. Sí, matrimoni i celibat s’il·luminen i es necessiten mútuament, perquè tots dos irradien la lògica d’una gratuïtat que només s’entén des de Déu, des de la imatge que Déu ha posat en nosaltres, per la qual sabem que tenim un do, i que també el tenen els altres, i ens sabem cridats a donar vida: als pares, als fills, als avis, a tothom.

Quan Jesús revela aquesta profunditat de l’amor, els seus deixebles es queden perplexos, fins al punt que els ha de dir: «No tothom comprèn aquest ensenyament, sinó tan sols aquells a qui Déu ho concedeix.» (Mt 19, 11) Els joves i els pares cristians, encara que de vegades puguin percebre incomprensió al seu voltant, han de saber que en el fons molta gent els admiren, tot i que de vegades no sàpiguen del tot per què. Els admiren perquè amb el seu amor sincer irradien l’alegria i la llibertat de l’amor de Déu, que bateguen «amb gemecs que no es poden expressar» (Rm 8, 26) als cors de cada home i de cada dona.

Cor que no vulgui patir dolors

El nom de Rafael significa «Déu cura», és a dir, «Déu cuida». La intervenció de l’arcàngel en la història compartida de Tobit, Anna, Tobies i Sara presenta de manera visible una realitat habitualment imperceptible: la protecció de Déu sobre les famílies, la importància que Ell dona al fet que tirin endavant feliços (cf. Tb 12, 11-15). Déu vol ser a prop nostre, tot i que de vegades no el deixem, perquè realment no volem tenir-lo a prop. En la història del fill pròdig, que se’n va anar a «un país llunyà» (Lc 15,13), hi podem reconèixer no només històries individuals, sinó també històries socials i culturals: un món que s’allunya de Déu i que es converteix, així, en un entorn hostil, en el qual moltes famílies pateixen, i de vegades naufraguen. Amb tot, com el pare de la paràbola, Déu no es cansa d’esperar, i sempre acaba trobant la manera d’habitar aquestes realitats, de vegades tràgiques, anat a trobar cada persona, encara que siguin moltes les ferides per curar.

També el llibre de Tobies ens mostra com la proximitat i la sol·licitud de Déu per les famílies no significa una empara de tota dificultat, interna i externa. Tobit, per exemple, és un home íntegre, fins i tot heroic, i tanmateix, Déu permet que es quedi cec (cf. Tb 2, 10). Llavors la seva dona ha d’aconseguir ingressos per a la família i en una ocasió li regalen, amb la paga, un cabrit. Tobit, potser des d’un humor una mica avinagrat per la seva minusvalidesa, creu que la seva dona l’ha robat, i desencadena, així, sense voler, una tempesta domèstica. Ens ho explica ell en primera persona: «Jo no me la creia i insistia, indignat, que tornés als amos aquell cabrit. Fins que ella em va replicar: “De què et serveixen les teves caritats? On són les teves obres de misericòrdia? Les saps tu i prou!”» (Tb 2, 14). Davant la duresa d’aquesta resposta, Tobit es queda «profundament entristit»; llavors es posa a resar entre sanglots, i demana a Déu que se l’emporti amb ell (cf. Tb 3, 1-6).

Amb tot, Tobit es continua esforçant per acontentar la seva dona, encara que no sempre ho aconsegueixi. Així, per exemple, quan Tobies ja està tornant, feliçment casat i amb els diners que el seu pare li havia encarregat que recuperés, la seva mare Anna, que des de l’inici era contrària a la idea del viatge, es tem el pitjor: «El meu fill ha mort. El meu fill és mort! Ja no el veurem mai més amb vida! (...) Pobra de mi, fill meu! Per què vaig deixar que te n’anessis, tu, la llum dels meus ulls?». Tobit, que també està preocupat, intenta calmar-la: «Calla, germana meva. No t’hi capfiquis. El noi està bé. Segur que els ha sortit un entrebanc. A més, l’home que l’acompanya és prou fiat, és un dels nostres germans. No passis ànsia per ell, dona, que aviat arribarà.» Tanmateix, les seves raons no fan efecte. «No em diguis res, no em vulguis enganyar. Segur que el meu fill és mort!», respon Anna. Amb tot, en una incoherència molt maternal, secretament continua esperant veure’l arribar: «I cada dia sortia aviat de casa a vigilar el camí per on havia marxat el seu fill. No feia cas de ningú. I quan el sol es ponia, se’n tornava a casa i es passava tota la nit plorant i planyent-se, sense dormir.» (Tb 10, 1-7).

Commou veure que, a una distància de mil·lennis, els problemes quotidians de les famílies no han canviat gaire. Incomprensions, faltes de comunicació, angoixes pels fills... «Tindria un concepte pobre del matrimoni i de l’afecte humà qui pensés que, en ensopegar amb aquestes dificultats, l’amor i la satisfacció s’acaben.»[15] L’enamorament inicial —aquesta força que porta a il·lusionar-se amb el projecte de formar una família— tendeix a deixar gairebé tots els defectes de l’altre en un angle mort. Però n’hi ha prou amb unes quantes setmanes de convivència constant per adonar-se que ningú no va arribar perfecte al dia del casament, i per això la vida matrimonial és un camí de conversió en tàndem, en equip. Per tal que marit i muller es continuïn donant cada dia una nova oportunitat, els cors d’un i altre s’aniran fent cada vegada més bonics, encara que es mantinguin, i fins i tot cristal·litzin, alguns dels seus límits.

Diu una antiga cançó: «Corazón que no quiera sufrir dolores, pase la vida entera libre de amores.»[16] En efecte, «estimar, de qualsevol manera, és ser vulnerable. N’hi ha prou que estimem alguna cosa perquè el nostre cor, amb seguretat, es cargoli i, possiblement, es trenqui. Si un vol estar segur de mantenir-lo intacte, no ha de donar el seu cor a ningú, ni tan sols a un animal. Cal envoltar-lo acuradament de capricis i de petits luxes; evitar tot compromís; guardar-lo a bon recapte amb pany i clau al cofre o al taüt del nostre egoisme»[17]. Certament, això no passa en els matrimonis com el de Tobies i Sara, que han d’enfrontar un perill de mort en la seva primera nit de noces, per l’acció d’un mal esperit (cf. Tb 6, 14-15; 7, 11). Tanmateix, el dimoni de l’egoisme —malaltia mortal— amenaça constantment totes les famílies, amb la temptació de «convertir en muntanyes» el que no són més que «petites friccions sense importància»[18].

Per això, que important és que marit i muller parlin amb claredat, malgrat que es tracti de coses fortes, per evitar que cadascú es vagi atrinxerant a poc a poc darrere d’un mur, per reconstruir una vegada i una altra els sentiments que fan possible l’amor. Sant Josepmaria diu que «renyar, sempre que no sigui gaire freqüent, també és una manifestació d’amor, gairebé una necessitat» dels esposos[19]. L’aigua ha de córrer, perquè quan s’estanca es podreix. Que important és per això que els pares «trobin temps per estar amb els seus fills i parlar amb ells (...) [per] reconèixer la part de veritat —o la veritat sencera— que hi pugui haver en algunes de les seves rebel·lies»[20]. Parlar, doncs, i conviure: entre marit i muller, entre pares i fills.

I parlar, sobretot, amb Déu, perquè ens pugui donar la seva llum: «La teva paraula fa llum als meus passos» (Sal 119, 105). Tot i que el relat bíblic no arriba a mostrar-nos els desacords de Tobies i Sara, podem imaginar que els tindrien, com Tobit i Anna, i com totes les famílies. Però també els podem imaginar molt units fins al final de les seves vides, perquè veiem néixer i créixer el seu matrimoni en la intimitat amb Déu. «Sigues beneït, Déu dels nostres pares, que el teu nom sigui beneït —resen en la seva nit de noces. Vulgues apiadar-te de nosaltres dos, fes que arribem plegats a la vellesa.» (Tb 8, 5; 8, 7).

***

Sant Joan Pau II, «el Papa de la família»[21], comparava una vegada l’amor esponsal del Càntic dels Càntics amb l’amor de Tobies i Sara. Els esposos del Càntic, deia, «declaren mútuament, amb paraules fogoses, el seu amor humà. Els nous esposos del llibre de Tobies demanen a Déu saber respondre l’amor»[22]. En apropar aquests dos retrats de l’amor matrimonial, volia suscitar la pregunta: quin dels dos el reflecteix millor? La resposta és senzilla: tots dos. El dia en què dos cors es troben, la seva vocació adquireix un rostre fresc i jove, com el dels esposos del Càntic. Però aquest rostre recupera la seva joventut cada vegada que, al llarg de la vida, un i altre acullen de nou la seva crida a respondre a l’amor. I llavors, sí, aquest amor és fort com la mort[23].

Carles Ayxelà

Tornar a l'índex

[1] Sant Josepmaria, Camí, núm. 27.

[2] Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 30. Cf. núm. 22-30, que comprenen l’homilia “El matrimoni, vocació cristiana”.

[3] Juan Ramón Jiménez, Eternidades, Madrid, 1918, p. 126 (pel que fa a la j, es conserva la peculiar ortografia de l’original).

[4] Camí, núm. 27. Cf. Ibídem, núm. 360.

[5] Cf. Sant Josepmaria, «Apunts íntims», núm. 1697 (10-X-1932), a Andrés Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. 1, Rialp, Madrid, 1997, p. 477

[6] «San Josemaría, notas de una meditación, 12-X-1947», a Mientras nos hablaba en el camino, p. 41 (AGP, Biblioteca, P18).

[7] Cf. Ibídem. «Yo, en el Ceremonial, haciendo preceder a esta bendición una deprecación a la Virgen, la he puesto como bendición del viaje: Beata Maria intercedent, bene ambules: et Dominus sit in itinere tuo, et Angelus eius comitetur tecum [Que per la intercessió de santa Maria, tinguis un bon viatge: que el Senyor sigui en el teu camí, i que el seu Àngel t’acompanyi]».

[8] Per això, sant Joan Pau II es referia al matrimoni com un «sagrament primordial» (cf. Audiència, 20-X-1982 i 23-V-1984).

[9] Fernando Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017.

[10] Francesc, Audiència, 2-IX-2015.

[11] Joan Maragall, «Elogi del viure» a Vida escrita, Madrid, Aguilar, 1959, p. 105.

[12] És Crist que passa, núm. 43.

[13] Sándor Márai, L’última trobada, Salamandra, Barcelona, 2007, p. 107.

[14] F. Ocáriz, Carta pastoral, 4.VI.2017.

[15] És Crist que passa, núm. 24.

[16] «A los árboles altos», cançó popular a la qual sant Josepmaria al·ludeix a Camí, núm. 145.

[17] C.S. Lewis, Los cuatro amores, Rialp, Madrid, 1991, p. 135.

[18] És Crist que passa, núm. 23.

[19] Ibídem, núm. 26.

[20] Ibídem, núm. 27.

[21] Francesc, «Homilia en la canonització», 27-IV-2014.

[22] Sant Joan Pau II, Audiència, 27-VI-1984.

[23] Cf. Ibídem, i Ct 8, 6.

8. Més mares i pares que mai: La vocació dels fills

La mare de Jaume i Joan s’apropa a Jesús. Té una enorme confiança en Ell. El Senyor endevina pels gestos la intenció que té de demanar-li alguna cosa i li pregunta directament: «Què demanes?». Ella no va amb embuts: «Mana que aquests dos fills meus seguin en el teu Regne l’un a la teva dreta i l’altre a la teva esquerra» (Mt 20, 21). Jesús possiblement devia somriure davant de la petició efusiva d’aquesta mare. Amb el temps li va concedir una cosa fins i tot més audaç que el que ella somiava per als seus fills. Els va donar una casa al seu propi cor i una missió universal i eterna.

L’Església, que llavors amb prou feines estava naixent, coneix avui un nou impuls apostòlic. A través dels últims romans pontífexs, el Senyor l’està portant cap a una «evangelització sempre renovada»,[1] que és una de les notes dominants del pas del segon al tercer mil·lenni. I, en aquesta aventura, la família no és un subjecte passiu; al contrari, les mares, els pares, les àvies, són protagonistes: estan a la primera línia de l’evangelització. La família, en efecte, és «el primer lloc en el qual es fa present en les nostres vides l’amor de Déu, més enllà del que puguem fer o deixar de fer».[2] En família aprenem a resar, amb paraules que continuarem fent servir la resta de la nostra vida; en família pren forma la manera en què els fills miraran el món, les persones, les coses.[3] La llar està cridada, per això, a ser el clima adequat, la terra bona en la qual Déu pugui llançar la seva llavor, de manera que el que escolti la paraula i l’entengui doni fruit i produeixi cent o seixanta o trenta per un (cf. Mt 13, 23).

Pares de sants

Sant Josepmaria era un jove sacerdot quan el Senyor li va mostrar l’immens panorama de santedat que l’Opus Dei estava cridat a sembrar al món. Contemplava la seva missió com una tasca que no podia retardar, i demanava al seu director espiritual que li permetés créixer en oració i penitència. Com per justificar aquestes exigències, li escrivia: «I això que Déu m’ho demana i, a més, és necessari que sigui sant i pare, mestre i guia de sants».[4] Són paraules que es poden aplicar, d’alguna manera, a qualsevol mare i a qualsevol pare de família, perquè la santedat només és autèntica si es comparteix, si il·lumina el seu voltant. Per això, si aspirem a la veritable santedat, cadascun de nosaltres està cridat a convertir-se en «sant i pare, mestre i guia de sants.»

La missió dels pares no es limita a acollir els fills que Déu els dona: continua durant tota la vida i té com a horitzó el cel. Si l’afecte dels pares cap als fills pot semblar de vegades fràgil i imperfecte, el vincle de la paternitat i de la maternitat és, de fet, quelcom tan profundament arrelat que fa possible un lliurament sense límits: qualsevol mare es canviaria per un fill seu que pateix al llit d’un hospital.

La Sagrada Escriptura és plena de mares i pares que se senten privilegiats i orgullosos dels fills que Déu els ha regalat. Abraham i Sara; la mare de Moisès; Anna, la mare de Samuel; la mare dels set germans macabeus; la cananea que demana a Jesús per la seva filla; la vídua de Naïm; Isabel i Zacaries, i, molt especialment, la Mare de Déu i sant Josep. Són intercessors a qui ens podem confiar perquè tinguin cura de les nostres famílies, de manera que siguin protagonistes d’una nova generació de santes i sants.

No se’ns oculta que la maternitat i la paternitat estan associades íntimament a la Creu i al dolor. Juntament amb les grans alegries i satisfaccions, el procés de maduració i creixement dels fills no estalvia dificultats, algunes de menors i d’altres no tant: nits sense dormir, rebel·lies d’adolescència, dificultats per trobar una feina, l’elecció de la persona amb qui volen compartir la vida, etc.

Particularment dolorós és veure com de vegades els fills prenen decisions equivocades o s’allunyen de l’Església. Els pares els han intentat educar en la fe; han procurat mostrar-los l’atractiu de la vida cristiana. I es plantegen potser llavors: què hem fet malament? És normal que sorgeixi aquesta pregunta, però que no convé deixar que ens turmenti. Els pares, és cert, són els responsables principals de l’educació dels fills, però no són els únics que hi tenen influència: l’ambient que els envolta els pot presentar altres maneres de veure la vida com a més atractives i convincents; o pot fer que el món de la fe els sembli una cosa llunyana. I, sobretot, els fills tenen la seva llibertat, per la qual decideixen seguir un camí o un altre.

De vegades, simplement, pot passar que els fills necessitin distanciar-se per redescobrir amb ulls nous el que van rebre. Mentrestant, cal ser pacients: encara que s’equivoquin, acceptar-los de veritat, assegurar-se que ho noten, i evitar aclaparar-los, perquè això els podria allunyar més. «Moltes vegades no podem fer res més que esperar; resar i esperar amb paciència, dolçor, magnanimitat i misericòrdia».[7] És molt expressiva, en aquest sentit, la figura del pare en la paràbola del fill pròdig (cf. Lc 15,11-32): ell veia molt més enllà que el seu fill; i per això, tot i que s’adonava del seu error, sabia que havia d’esperar.

En tot cas, no és senzill ni automàtic, per a una mare o un pare, acceptar la llibertat dels seus fills quan aquests es van fent més grans, perquè fins i tot algunes decisions, fins i tot sent bones en si mateixes, són diferents de les que prendrien els pares. Si fins aquell moment els fills els han necessitat per a tot, podria semblar que ara els pares comencen a ser només espectadors de les seves vides. Tanmateix, encara que sigui paradoxal, en aquells moments els necessiten més que mai. Les mateixes persones que els van ensenyar a menjar i a caminar poden continuar acompanyant el creixement de la seva llibertat, mentre obren el seu camí en la vida. Els pares estan ara cridats a ser mestres i guies.

Mestres de sants

Un mestre és qui ensenya una ciència, un art o un ofici. Els pares són mestres, moltes vegades fins i tot sense adonar-se’n. Com per osmosi, transmeten als fills moltes coses que els acompanyaran durant tota la vida. En particular, tenen la missió d’educar-los en l’art més important: estimar i ser estimats. I en aquest camí, una de les lliçons més difícils és la de la llibertat.

Per començar, els pares els han d’ajudar a superar alguns prejudicis que avui poden semblar evidents, com la idea que la llibertat consisteix a «actuar segons els capricis i en resistència a qualsevol norma».[8] Tanmateix, el veritable desafiament que tenen davant seu consisteix a despertar en els fills, amb paciència, com per un pla inclinat, un gust pel bé: de manera que no percebin només la dificultat d’obrar com diuen els seus pares, sinó que arribin a ser «capaços de gaudir del bé».[9] En aquest camí de creixement, de vegades els fills no valoren tot el que els ensenyen. És veritat que sovint també els pares han d’aprendre a educar millor els fills: no es neix sabent ser pare i mare. Tanmateix, fins i tot malgrat les possibles deficiències de l’educació, passat el temps, els fills valoren més el que han rebut, com li va passar a sant Josepmaria amb un consell que la seva mare li repetia: «Molts anys després m’he adonat que en aquelles paraules hi havia una raó molt profunda».[10]

Els fills acaben per descobrir, tard o d’hora, com els han estimat els pares, i fins a quin punt han estat mestres de vida per a ells. Ho expressa amb lucidesa un dels grans autors del segle xix: «No hi ha res més noble, més fort, més bo, més sa i més útil a la vida que un bon record, sobretot si procedeix de la infància, de la casa paterna. (...) Si es fa provisió d’aquests records per a tota la vida, s’està definitivament salvat. I fins i tot si no conservem al cor més que un bon record, pot servir un dia per salvar-nos».[11] Els pares saben que la seva missió és sembrar i esperen amb paciència que els seus esforços continus produeixin fruit, encara que potser no ho arribin a veure.

Guies de sants

Un guia és qui condueix i ensenya els altres a seguir o obrir-se un camí. Per dur a terme aquesta tasca cal conèixer el terreny i després acompanyar els qui el recorren per primera vegada. Els bons mestres moblen el cap i saben caldejar els cors: Salomé, la dona de Zebedeu, va acompanyar els seus fills pel camí de Crist, els va posar davant de qui podria donar sentit i alegria a les seves vides; va estar al peu de la Creu. Allà només va aconseguir estar amb Joan. Tanmateix, Jaume seria amb el temps el primer apòstol que donaria la vida per Jesús. Ella va ser també al sepulcre, diumenge a la matinada, al costat de Magdalena. I Joan la va seguir poc després.

Tot guia ha d’afrontar de vegades alguns passos complicats, desafiadors. En el camí de la vida, un d’ells és la resposta a la crida de Déu. Acompanyar els fills en el moment de discernir la seva vocació és una part important de la crida dels pares. És comprensible que tinguin por davant d’aquest pas. Però això no ha de paralitzar un guia. «Por? Tinc clavades a l’ànima unes paraules de sant Joan, de la primera epístola, al capítol quart. Diu: Qui autem timet, non est perfectus in caritate (1 Jn 4, 18). El que té por, no sap estimar. I vosaltres sabeu estimar tots, així que no teniu por. Por de què? Tu saps estimar; per tant, no tinguis por. Endavant!».[12]

Sens dubte, res no preocupa més una mare o un pare que la felicitat dels seus fills. Tanmateix, moltes vegades ells mateixos ja tenen una idea de la forma que hauria de tenir aquesta felicitat. De vegades dibuixen un futur professional que no encaixa del tot amb els talents reals dels seus fills. Altres vegades, volen que els seus fills siguin bons, però “sense exagerar”. Obliden potser així la radicalitat, de vegades desconcertant, però essencial, de l’Evangeli. Per això, amb més raó, si se’ls ha donat una profunda educació cristiana, és inevitable «que cada fill ens sorprengui amb els projectes que brollin d’aquesta llibertat, que ens trenqui els esquemes, i és bo que això passi. L’educació comporta la tasca de promoure llibertats responsables».[13]

Els pares coneixen molt bé els seus fills; habitualment, millor que ningú. Com que volen el millor per a ells, és lògic i bo que es preguntin si seran feliços amb les seves eleccions de vida, i que contemplin el seu futur «de teulades en avall»,[14] amb desitjos de protegir-los i ajudar-los. Per això, quan els fills comencen a entreveure una possible crida de Déu, els pares tenen davant una bonica tasca de prudència i guia. Quan sant Josepmaria va parlar de la seva vocació al seu pare, aquest li va dir: «Pensa-ho una mica més»... però va afegir de seguida: «jo no m’hi oposaré».[15] Mentre intenten donar realisme i sensatesa a les decisions espirituals dels seus fills, els pares necessiten alhora aprendre a respectar-ne la llibertat i a entreveure l’acció de la gràcia de Déu als seus cors, per no convertir-se —volent o sense voler— en un obstacle per als plans del Senyor.

D’altra banda, sovint els fills no es fan càrrec del sotrac que la seva vocació pot suposar per als pares. Sant Josepmaria deia que l’única vegada que va veure plorar el seu pare va ser precisament quan li va comunicar que volia ser sacerdot.[16] Fa falta molta generositat per acompanyar els fills per un camí que va en una direcció diferent de la que un havia pensat. Per això, no és estrany que costi renunciar a aquests plans. Alhora, Déu no demana menys als pares: aquest sofriment, que és molt humà, pot ser també, amb la gràcia de Déu, molt diví.

Aquests sotracs poden ser, fora d’això, el moment de considerar que, com solia dir sant Josepmaria, els fills deuen als pares el noranta per cent de la crida a estimar Déu amb tot el cor.[17] Déu sí que coneix el sacrifici que pot suposar per als pares acceptar amb afecte i llibertat aquesta decisió. Ningú com Ell, que va lliurar el seu Fill per salvar-nos, no és capaç d’entendre-ho.

Quan uns pares accepten generosament la crida dels seus fills, sense reservar-se’ls, atreuen per a molta gent nombroses benediccions del Cel. En realitat, es tracta d’una història que es repeteix al llarg dels segles. Quan Jesús va cridar Joan i Jaume a seguir-lo i deixar-ho tot, estaven amb el seu pare arreglant les xarxes. Zebedeu va continuar amb les xarxes, potser una mica contrariat, però els va deixar marxar. És possible que tardés un temps a adonar-se que era Déu el que estava entrant a la seva família. I al final, quina alegria de veure’ls feliços en aquesta nova pesca, al «mar sense vores» de l’apostolat.

Més necessaris que mai

Quan una filla o un fill pren una decisió important a la seva vida, els pares són més necessaris que mai. Una mare o un pare són moltes vegades capaços de descobrir, fins i tot a molta distància, ombres de tristesa en els seus fills, com són capaços d’intuir l’autèntica alegria. Per això, els poden ajudar, d’una manera insubstituïble, a ser feliços i fidels.

Per dur a terme aquesta nova tasca, potser el primer ha de ser reconèixer el do que han rebut. En considerar-ho en la presència de Déu, poden descobrir que, «per als pares, no és un sacrifici que Déu els demani els fills; ni per a aquells que el Senyor crida, no és un sacrifici seguir-lo. Al contrari, és un honor immens, un orgull grandiós i sant, una mostra de predilecció, una estimació particularíssima».[18] Ells són els que han fet possible la vocació, que és una continuació del regal de la vida. Per això, sant Josepmaria els deia: «Us dono l’enhorabona, perquè Jesús ha pres aquests trossos del vostre cor —sencers— per a Ell sol... per a Ell sol!».[19]

D’altra banda, l’oració dels pares davant del Senyor adquireix llavors una gran importància. Quants exemples d’aquesta intercessió encantadora trobem a la Bíblia i a la història! Santa Mònica, amb la seva oració confiada i insistent per la conversió del seu fill Agustí, és potser l’exemple més conegut; però en realitat les històries són incomptables. Darrere de totes les vocacions «hi ha sempre l’oració forta i intensa d’algú: d’una àvia, d’un avi, d’una mare, d’un pare, d’una comunitat. (…) Les vocacions neixen en l’oració i de l’oració; i només en l’oració poden perseverar i donar fruit».[20] Una vegada iniciat el camí, recórrer-lo fins al final depèn en bona mesura de l’oració dels qui més estimen aquestes persones.

I, juntament amb l’oració, la proximitat. Veure que els pares s’impliquen en la seva nova missió en la vida ajuda molt a enfortir la fidelitat dels fills. Moltes vegades els pares demanen a crits, sense dir-ho expressament, donar un cop de mà i percebre com de feliç és la seva filla o el seu fill en aquest camí de lliurament. Necessiten tocar la fecunditat d’aquestes vides. De vegades seran els fills mateixos que, amb simpatia, també els demanin la vida, en forma de consell, d’ajuda, d’oració. Quantes històries de pares i mares que descobreixen la seva crida a la santedat a través de la vocació dels seus fills!

El fruit de la vida i del lliurament de Jaume i Joan no es pot mesurar. Sí que es pot dir, al contrari, que aquestes dues columnes de l’Església deuen a la seva mare i al seu pare la major part de la seva vocació. Jaume va portar l’Amor de Déu fins als confins de la terra, i Joan ho va proclamar amb paraules que són part de les pàgines més boniques que s’han escrit mai sobre aquest Amor. Tots els que hem rebut la fe a través del seu lliurament podem sentir un profund agraïment vers aquest matrimoni del mar de Galilea. Els noms de Zebedeu i Salomé es pronunciaran, amb els dels apòstols, fins al final dels temps.

***

«Preneu i mengeu-ne tots, que això és el meu cos, entregat per vosaltres».[21] Les mares i els pares que estimen Déu, i que han vist com un fill seu s’hi entregava per complet, comprenen de manera molt especial les paraules del Senyor en la consagració de la Missa. D’alguna manera les viuen en les seves vides. Han lliurat el seu fill perquè d’altres tinguin aliment, perquè d’altres visquin. Així, en certa manera, els seus fills multipliquen la seva maternitat i la seva paternitat. En donar aquest nou sí, s’uneixen a l’obra de la redempció, que es va consumar en el sí de Jesús en la Passió i que va començar, en una senzilla llar, en el sí de Maria.

Diego Zalbidea

Tornar a l'índex

[1] Sant Pau VI, Ex. ap. Evangelii nuntiandi (8.XII.1975), núm. 82. Cf. també Sant Joan Pau II, Carta ap. Novo millennio ineunte (6.I.2001), núm. 40; Benet XVI, Homilia en l’Obertura del Sínode dels Bisbes sobre la nova evangelització, 7.X.2012; Francesc, Ex. ap. Evangelii gaudium (24.XI.2013), núm. 27.

[2] F. Ocáriz, Carta 4.VI.2017.

[3] Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 1666.

[4] Sant Josepmaria, Apunts íntims, núm. 1725, cit. a: Andrés Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. I, Rialp, Madrid 1997, p. 554.

[7] Francesc, Audiència general, 4.II.2015.

[8] F. Ocáriz, Carta pastoral, 9.I.2018, núm. 5.

[9] J. Diéguez, Arribar a la persona en la seva integritat: el paper dels afectes (I), opusdei.org

[10] Sant Josepmaria, notes d’una reunió familiar, 17.II.1958, cit. a S. Bernal, Monseñor Josemaría Escrivá de Balaguer. Apuntes sobre la vida del Fundador del Opus Dei; Rialp, Madrid 1980, p. 20.

[11] Dostoievski, F. Els germans Karamazov, epíleg.

[12] Sant Josepmaria, notes d’una trobada amb joves, novembre del 1972. Citat a Dos meses de Catequesis, 1972, vol. 1, p. 416 (AGP, biblioteca, P04).

[13] Francesc, Ex. ap. Amoris laetitia (19.III.2016), núm. 262. Sant Josepmaria dibuixava aquesta realitat amb una mica d’humor: «La mamá, apenas le nació un chiquillo, ya piensa que lo casará con fulanita y que harán esto, y aquello. El papá piensa en la carrera o en los negocios en los que va a meter al hijo. Cada uno hace su novela, una novela rosa encantadora. Después, la criatura sale lista, sale buena, porque sus padres son buenos, y les dice: esa novela vuestra no me interesa. Y hay dos berrinches colosales» (notes d’una reunió amb famílies, 4.XI.1972, en Hogares luminosos y alegres, p. 155 [AGP, biblioteca, P11].

[14] Sant Josepmaria sovint feia servir aquesta expressió per referir-se a la preocupació lògica dels pares per la prosperitat humana dels fills. Cf. p. ex. X. Echevarría, Memoria del Beato Josemaría Escrivá, Rialp, Madrid 2000, p. 99.

[15] A. Sastre, Tiempo de caminar, Rialp, Madrid 1989, p. 52.

[16] Cf. A. Vázquez de Prada, El fundador del Opus Dei, vol. I, Rialp, Madrid 1997, p. 101.

[17] Cf. Sant Josepmaria, Converses, núm. 104.

[18] Sant Josepmaria, Forja, núm. 18.

[19] Paraules de sant Josepmaria a unes famílies el 22.X.1960, a A. Rodríguez Pedrazuela, Un mar sin orillas, Rialp, Madrid 1999, p. 348.

[20] Francesc, Regina coeli, 21.IV.2013.

[21] Missal Romà, Pregària Eucarística.

9. L’encertaré? Caminem acompanyats a l'Església

Els apòstols s’han quedat pensatius després de contemplar la trobada de Jesús amb el jove ric, i el seu desenllaç: el noi «se n’anà tot trist» (cf. Mt 19, 22 s.). Probablement els desconcerta la mirada de Jesús, no trista però sí dolguda: «un ric difícilment entrarà al Regne del cel». Pere, com en altres ocasions, es fa portaveu del sentir comú: «Nosaltres ho hem deixat tot i t’hem seguit. Què rebrem, doncs?». Fent-se ressò d’aquestes paraules, i amb la mateixa familiaritat del bon amic, sant Josepmaria s’adreçava al Senyor en un moment difícil per a l’Obra: «Què faràs ara amb nosaltres? No pots deixar abandonats als qui s’han fiat de Tu!».[1]

Què serà de mi?

L’inici d’una vocació, com el començament de qualsevol camí, acostuma a comportar una dosi d’incertesa. Quan Déu permet que ens entri la inquietud al cor, i es comença a perfilar un possible camí concret, és natural preguntar-se: serà per aquí?

Què hi ha darrere d’aquest dubte? D’entrada, un temor força normal. Por de la vida i de les nostres pròpies decisions: no sabem què passarà en el futur, on ens dirigirà aquest camí, perquè no l’hem recorregut mai abans. El dubte s’explica també pel nostre desig d’encertar-la: volem que la nostra vida sigui valuosa, que deixi rastre; a més, les coses grans i boniques exigeixen el millor de nosaltres, i no ens volem precipitar. Però la raó més profunda és més misteriosa i senzilla alhora: Déu que ens cerca i nosaltres que volem viure amb Ell. Habitualment no és Déu qui ens fa por, sinó nosaltres mateixos. Ens inquieta la nostra fragilitat davant d’un Amor tan immens: pensem que no podrem estar a la seva altura.

Quan Pere pregunta a Jesús «què serà de nosaltres»; quan sant Josepmaria pregunta a Jesús «què serà de nosaltres»; quan un cristià pregunta a Jesús «què serà de mi» si agafo aquest camí, què respon Crist? Mirant al cor, Jesús ens diu, amb una veu plena d’afecte i alegria, que cadascun de nosaltres som una aposta de Déu, i que Déu no perd mai els seus envits. Viure significa aventura, risc, limitacions, desafiaments, esforç, sortir del petit món que controlem i trobar la bellesa de dedicar la nostra vida a alguna cosa que és més gran que nosaltres, i que omple amb escreix la nostra set de felicitat. Podem imaginar la mirada il·lusionada de Jesús mentre pronuncia aquestes paraules que han ressonat i continuaran ressonant a molts cors: «I tothom qui pel meu nom hagi deixat cases, germans, germanes, pare, mare, fills o camps, en rebrà cent vegades més i posseirà la vida eterna.» (Mt 19, 29). Déu només dona en gran.

Amb tot, no es tracta d’esperar una revelació enlluernadora, o un pla traçat fins a l’últim detall. Déu ha pensat en nosaltres, però compta també amb la nostra iniciativa. «Quan una persona es troba davant de la incertesa de l’existència d’una peculiar crida de Déu a ella, és sens dubte necessari demanar a l’Esperit Sant “llum per veure” la vocació; però si la mateixa persona i les qui han d’intervenir en el discerniment vocacional (direcció espiritual, etc.) no hi veuen cap dada objectiva contrària i la Providència (...) ha conduït la persona a aquesta experiència, a més de continuar demanant a Déu “llum per veure-hi”, és important —penso que més important— demanar-li “força per estimar”, de manera que amb aquesta força que eleva la llibertat en el temps es configuri la mateixa vocació eterna».[2]

No estem sols: l’Església és camí

En aquest procés de discerniment de la vocació no estem sols, perquè tota vocació cristiana neix i creix a l’Església. A través d’Ella, Déu ens atreu cap a Ell i ens crida; i és la mateixa Església la que ens acull i ens acompanya en el nostre camí cap a Déu.

L’Església atreu. Déu se serveix, al llarg de la història, de persones que deixen un solc profund amb la seva existència; que marquen camins per al lliurament dels altres. La seva vida, els seus ideals, els seus ensenyaments ens inspiren, ens sacsegen: ens treuen del nostre egoisme i ens criden a una vida més plena, d’amor. Aquesta crida forma part dels plans de Déu, de l’acció de l’Esperit Sant que ens prepara el camí.

L’Església crida. Déu «no ens demana permís per a “complicar-nos la vida”. S’hi fica i... Llestos!».[3] I per a això confia en què els seus fills s’atreveixin a convidar-se mútuament a considerar seriosament la possibilitat de lliurar-li la vida. Jesucrist va comparar el Regne de Déu amb un gran banquet en què Déu vol que hi participin tots els homes, fins i tot els que en un inici semblava que no hi estaven convidats (Lc 14, 15-24). I, de fet, ordinàriament Déu compta amb una invitació externa per fer ressonar la seva veu al cor de la persona.

Totes les vocacions cristianes, quan troben una resposta enamorada, porten a la santedat. Per això, la millor vocació és per a cadascú la seva. Dit això, no hi ha camins tancats a priori. La vida cap a Déu en el matrimoni o en el celibat està de partida a l’abast de tothom. La nostra biografia, la història personal, va fent el mateix camí, i ens situa en unes cruïlles o en unes altres. L’elecció depèn de la llibertat personal: és això, elecció. Crist ens vol lliures: «Si algú vol venir amb mi»... (Mt 16, 24); «si vols ser perfecte»... (Mt 19, 21).

Ara bé, què porta a triar una vocació concreta entre totes les possibles? La llibertat busca horitzons grans, divins, d’amor. Sant Ignasi d’Antioquia deia que «el cristianisme no és qüestió de persuasió, sinó de grandesa».[4] N’hi ha prou amb proposar-lo en tota la seva bellesa i senzillesa, amb la vida i amb les paraules, perquè atregui les ànimes per la seva pròpia força, sempre que es deixin interpel·lar per Crist (cf. Mc 10, 21). Quelcom a l’interior de la persona, molt íntim i profund, una mica desconegut i misteriós fins i tot per a ella, ressona i entra en sintonia amb aquesta proposta d’un camí dins de l’Església. Ja ho afirmaven els grecs: només el semblant coneix al semblant.[5] La vida autèntica d’altres cristians ens crida a apropar-nos a Jesús i a lliurar-li el cor. Veiem un exemple de santedat en persones que tenim a prop i pensem: «Potser jo també...». És el «vine i ho veuràs» de l’Evangeli, que ens interpel·la aquí i ara (Jn 1, 46).

L’Església acull i acompanya. Qualsevol persona normal, sense experimentar crides especials, es pot embarcar en una vida de servei, de donació: en el celibat o en el matrimoni, en el sacerdoci, en l’estat religiós. El discerniment sobre quina és la vocació de cadascú es resol atenent la rectitud d’intenció, les aptituds de la persona i la seva idoneïtat.

Aquest discerniment necessita l’ajuda dels altres: en particular, de la direcció espiritual. D’altra banda, es requereix també la deliberació de qui governa la institució eclesial de què es tracti. Perquè la missió d’acollir, per part de l’Església, consisteix també a assegurar-se que cadascú troba el seu lloc. Si ho pensem, és una benedicció de Déu que, a l’hora de projectar la nostra vida, hi hagi persones en qui puguem confiar i que, al seu torn, confiïn en nosaltres. Que els altres, amb un coneixement profund de la nostra persona i de la nostra situació, puguin afirmar en consciència: «ànim, tu pots», tens les condicions o els talents necessaris per a aquesta missió, que potser és la teva, i que pots acceptar, si realment vols; o que ens puguin dir, també en consciència: «potser aquest no és el teu camí».

La vocació és sempre una win-win situation, una situació en la qual tots guanyen. És el millor per a cadascuna de les parts en relació: la persona i l’Església. Déu Pare segueix cadascuna d’aquestes històries personals amb la seva providència amorosa. L’Esperit Sant ha fet que sorgeixin a l’Església institucions i camins de santedat que serveixin de curs i d’ajuda per a les persones singulars. I també és l’Esperit Sant qui mou determinades persones, en moments concrets de la seva vida, a vivificar amb la seva entrega aquests camins a l’Església.

El salt de la fe: confiar en Déu

Davant de la multitud que el segueix, Jesús pregunta a Felip: «On comprarem pa perquè puguin menjar tots aquests?» (Jn 6, 5). Els apòstols tenen molt clar que ells no poden fer res davant de la gana de la gent. Només tenen «cinc pans d’ordi i dos peixos» d’un noi que hi havia per allà. Jesús, prenent aquests pans, va donar menjar a tothom, i en va sobrar tant que omplen dotze cistells amb els trossos que han sobrat, «perquè no es perdi res» (Jn 6,12). Només Jesús pot fer que no es perdi res de la nostra vida, que aprofiti tota la humanitat; però li hem de confiar tot el que tenim. Llavors fa meravelles, i els seus primers destinataris som nosaltres mateixos.

Confiar en Déu, obrir-li les portes de la nostra vida, ens porta a entendrir-nos amb ell davant de la multitud que està famolenca d’Ell, com ovelles sense pastor. I a reconèixer que compta amb nosaltres per portar el seu amor a tota aquesta gent. I, en fi, a llançar-nos, perquè es tracta de quelcom que supera el que hauríem pogut concebre pel nostre compte. Llançar-nos, conscients que amb l’ajuda de Déu tirarem endavant: posant-nos a les seves mans, confiant totalment en Ell. I com que Déu no s’imposa, es necessita un salt de fe: «¿Per què no et dones a Déu d’una vegada..., de debò... ara!?»[6]

Sens dubte, és necessari pensar les coses. És el que l’Església anomena un temps de discerniment. Tanmateix, convé tenir en compte que «el discerniment no és un autoanàlisi entotsolat, una introspecció egoista, sinó una veritable sortida de nosaltres mateixos vers el misteri de Déu, que ens ajuda a viure la missió a la qual ens ha cridat per al bé dels germans».[7] La vocació implica sortir d’un mateix, sortir de la zona de confort i de seguretat individual.

Per saltar en paracaigudes és clau que el paracaigudes funcioni i s’obri, de manera que puguem descendir suaument. Però primer és crucial saltar de l’avió sense obrir el paracaigudes. De manera anàloga, la vocació suposa viure confiat en Déu, no en les nostres seguretats. Parlant dels Reis d’Orient, sant Joan Crisòstom diu que si «estant a Pèrsia veien l’estrella, una vegada van sortir de Pèrsia van contemplar el Sol de Justícia»; però que «si no haguessin sortit amb decisió del seu país ni tan sols haurien pogut continuar veient l’estrella».[8]

Per veure l'estrella cal posar-se a caminar, perquè els plans de Déu sempre ens superen, van més enllà de nosaltres mateixos «Saps que el teu camí no és clar. —I que no ho és, perquè, no seguint de prop Jesús, t’has quedat a les fosques. —¿Què esperes per decidir-te?».[9] Només si trio el camí el puc recórrer, vivint el que he triat. Per veure l’estrella cal posar-se a caminar, perquè els plans de Déu sempre ens superen, van més enllà de nosaltres mateixos. Només confiant en Ell ens fem capaços. Al principi un no pot: necessita créixer. Però per créixer cal creure: «sense mi no podeu fer res» (Jn 15, 5), amb mi ho podeu tot.

D’aquí l’error de qui es passa la joventut esperant una il·luminació definitiva sobre la seva vida, sense decidir-se a fer res. D’aquí també un límit especial que existeix avui dia: es fan tantes selfies, un es veu a tantes fotos, que potser pensa que ja es coneix perfectament. Tanmateix, per trobar veritablement la pròpia identitat cal redescobrir el que no es veu de la vida d’un mateix: tot el que té de misteri, de presència i amor de Déu per cadascú. Voler viure és descobrir i abandonar-se amb confiança a aquest misteri, acceptant una lògica i unes raons que no podem abastar.

Les històries de Déu comencen a poc a poc. Però el camí de la confiança que ho arrisca tot arriba a complir els somnis més grans, els somnis de Déu. Quan, com bons fills de Déu, ens deixem guiar per l’Esperit Sant (cf. Rm 8, 14), la nostra vida aixeca el vol. És el camí dels Reis; el de Maria, una nena que serà la Mare de Déu, i el de Josep, un fuster que Déu adopta com a pare; el dels Apòstols, que passen de les vacil·lacions i els errors inicials a ser les columnes sobre les quals s’edifica l’Església...; i el de tants cristians que ens precedeixen i ens acompanyen. Qui podria pensar en aquest misteri a l’inici de les seves vides? Només es veu clar al final. Però el final és possible perquè a l’inici cadascú va saber sortir de la seva falsa seguretat i saltar als braços robustos de Déu Pare.[10]

Per això, quan el discerniment avança, i una vocació concreta pren contorns definits, s’acaba fent evident la necessitat, per continuar avançant, del salt inicial de fe: dir que sí. El discerniment només es pot completar d’aquesta manera, i per això l’Església ha previst, amb la seva saviesa plurisecular, una sèrie d’etapes que es recorren progressivament, per acabar-se d’assegurar de la idoneïtat de les persones respecte a cada camí vocacional concret. Aquesta manera de fer dona molta pau al cor i reforça la decisió de fiar-se de Déu, que va portar a cadascú i cadascuna a entregar-se. No dubtem de Déu, sinó de nosaltres mateixos, i per això confiem en Ell i en l’Església.

Per la nostra part, es tracta de considerar tot el que som i valem, per poder-ho oferir tot, com explica la paràbola dels talents (cf. Mt 25, 14-30); i de no quedar-nos amb res sense negociar, sense compartir. Aquesta és la clau per a una decisió madura i sincera: la disposició a donar-se del tot, a abandonar-se del tot a les mans de Déu, sense reservar-se res, i la constatació que aquesta entrega ens omple d’una pau i d’una alegria que no venen de nosaltres mateixos. Així pot arrelar la convicció profunda d’haver trobat el nostre camí.

***

En el moment de discernir la seva vocació, Maria pregunta a l’àngel: «Com podrà ser això, si jo soc verge?» (cf. Lc 1, 34 s.). L’àngel és el missatger, el mediador que crida seguint la veu de Déu. Maria no posa cap condició, però sí que pregunta per encertar-la. I l’àngel li assegura: ho farà l’Esperit Sant, perquè el que t’he comunicat et supera, però «per a Déu no hi ha res impossible» (v. 37). Si fins i tot Maria, la nostra Mare, pregunta, com de lògic és que cada cristià demani consell als altres davant de la moció interior de l’amor de Déu: com ho he de fer per entregar-li la meva vida? On penses que encertaré el camí per a la meva felicitat? Quina meravella deixar-se aconsellar per poder dir que sí, amb una llibertat radiant i plens de confiança en Déu; per posar tot el que és nostre a les seves mans: «Faci’s en mi segons la teva paraula».

Pablo Marti

Tornar a l'índex

[1] A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. III, Rialp, Madrid 2003, p. 33

[2] F. Ocáriz, «La vocación al Opus Dei como vocación en la Iglesia». A: El Opus Dei en la Iglesia, Rialp, Madrid 1993, p. 153.

[3] Sant Josepmaria, Forja, núm. 902.

[4] Sant Ignasi d’Antioquia, Carta als Romans, núm. 3 (p. 5, c. 690).

[5] Aristòtil, Sobre l’ànima I, 2.

[6] Sant Josepmaria, Camí, núm. 902.

[7] Francesc, Ex. Ap. Gaudete et exsultate (19.III.2018), núm. 175.

[8] Sant Joan Crisòstom, Homilies sobre sant Mateu, VII. 5 (p. 57, c. 78).

[9] Camí, núm. 797.

[10] Cf. Sant Josepmaria, Via Crucis, 7a estació.

III. FIDELITAT

«Us he destinat perquè aneu i doneu fruit, i un fruit romangui»

10. «Som apòstols!»

Cafarnaüm és el lloc on comença l’aventura apostòlica que Jesús va inaugurar al món. Sabem que almenys quatre dels dotze Apòstols eren pescadors en aquesta ciutat. «Eren al costat de la barca vella i al costat de les xarxes malmeses, recosint-les. El Senyor els digué que el seguissin; i ells, statim —a l’instant, relictis omnibus— deixant totes les coses, tot!, el seguiren...».[1]

Jesús crida els primers amb unes paraules en les quals delinea un pla que canviarà per sempre el curs de la història: «Veniu amb mi i us faré pescadors d’homes» (Mc 1, 16-17). No els en detalla res més. Continuaran sent pescadors, però a partir d’ara pescaran un altre tipus de «peixos». Coneixeran altres «mars», però no han de perdre el que han après amb la seva feina. Vindran dies amb vent favorable i pesca abundant, però també hi haurà jornades poc vistoses, sense cap pesca, o amb una pesca tan escassa que tindran la sensació de tornar a la riba amb les mans buides. Però el fet decisiu no serà el volum de la pesca, o allò que els homes jutgin com un èxit o com un fracàs; el més important és què seran. Des del principi Jesús vol que s’adonin de la seva nova identitat, perquè no els convoca només per fer alguna cosa —una tasca bonica, una cosa extraordinària—, sinó per ser algú que compleix una missió: ser «pescadors d’homes».

«Tot ho faig per l’Evangeli»

Respondre a la crida de Déu reconfigura la nostra identitat: «És una visió nova de la vida», deia sant Josepmaria. Saber que el mateix Jesús ens convida a participar en la seva missió encén en cadascú el desig de «dedicar les seves energies més nobles a una activitat que, amb la pràctica, arriba a prendre cos d’ofici». D’aquesta manera, a poc a poc, «la vocació ens porta —sense adonar-nos-en— a prendre una posició en la vida, que mantindrem amb il·lusió i alegria fins i tot en el tràngol de la mort. És un fenomen que comunica al treball un sentit de missió».[2] I aquesta tasca, que ens fa feliços, va modelant la nostra manera de ser, d’actuar, de veure el món.

Mons. Ocáriz ho ha recordat amb paraules expressives: «No fem apostolat, som apòstols!».[3] La missió apostòlica no ocupa un temps o uns aspectes determinats de la nostra vida personal, sinó que ho afecta tot: té un abast de 360 graus. Sant Josepmaria ho recordava des de l’inici a les persones de l’Obra: «No oblideu, fills meus, que no som ànimes que s’uneixen a altres ànimes, per fer una cosa bona. Això és molt... però és poc. Som apòstols que complim un mandat imperatiu de Crist».[4]

«Ai de mi si no anunciés l’evangeli!», escriu sant Pau (cf. 1 Co 9, 16-23): és quelcom que li surt del més profund de l’ànima. Per a ell, aquest impuls d’amor és una invitació i un deure: «Si evangelitzo, no és per a mi motiu de glòria, ja que és un deure que m’incumbeix». Per això, l’única recompensa que cerca consisteix a «predicar l’Evangeli entregant-lo gratuïtament», perquè se sent «servent de tots per guanyar com més gent pugui». Sovint obre el seu cor: ell és l’últim entre els apòstols; indigne i sense mèrits, però és apòstol. Per això, per a ell no hi ha cap circumstància que no sigui apostòlica, fins a poder afirmar: «Tot ho faig per l’Evangeli» (cfr. 1 Co 9,16-23). És la seva carta de presentació, i així vol que se’l consideri: «Pau, servent de Jesucrist, cridat a ser apòstol, escollit per a anunciar l’evangeli de Déu» (Rm 1, 1).

De manera anàloga, per a un cristià l’apostolat no és simplement «un encàrrec» o una activitat que suposa certes hores diàries; ni tan sols «una feina important»: és una necessitat que brolla d’un cor que s’ha fet «un sol cos i un sol esperit»[5] amb el Senyor, amb tota la seva Església. Ser apòstol «no és i no pot ser un títol honorífic, sinó que implica concretament i també dramàticament tota l’existència del subjecte interessat».[6] De vegades necessitarem que ens encoratgin; d’altres buscarem consell per encertar-la en el nostre esforç per evangelitzar; però en tot cas, sabem que la nostra crida és un do de Déu, i per això li demanem que l’apostolat brolli del nostre cor igual com salta l’aigua de la font (cf. Jn 4, 14).

Sal, llum i ferment del món

Per explicar als seus deixebles el paper que havien de desenvolupar al món, el Senyor se servia sovint de paràboles. «Vosaltres sou la sal de la terra... Vosaltres sou la llum del món», els diu en una ocasió (cf. Mt 5, 13-14). Una altra vegada, els parla del llevat: de com havent-hi poc fa fermentar tota la massa (cf. Mt 5, 33). Perquè així han de ser els apòstols de Jesús: sal que alegra, llum que orienta, llevat que fa créixer la massa.

Els fidels de l’Opus Dei, com tants altres cristians corrents, desenvolupen el seu apostolat al mig del món, amb naturalitat i discreció. Tot i que de vegades això s’hagi prestat a incomprensions, de fet simplement intenten fer realitat en la seva vida aquestes paràboles del Senyor. «Tens la crida de Déu a un camí concret: ficar-te a totes les cruïlles del món, estant tu ficat en Déu. I ser llevat, ser sal, ser llum del món. Per il·luminar, per donar sabor, per fermentar, per fer créixer».[7] La sal, en efecte, no es veu, si es barreja bé amb el menjar, sense fer grumolls; dona gràcia als aliments, que sense ella poden quedar insípids, encara que siguin de bona qualitat. El mateix passa amb el llevat: dona volum al pa, sense fer-se notar. La llum, al seu torn, es col·loca «en el portallànties, perquè faci llum a tots», sempre «davant la gent» (Mt 5, 15-16); però no centra l’atenció en si mateixa, sinó en allò que il·lumina. Un cristià està a gust amb els altres, compartint il·lusions i projectes. Més encara, «ens hem de sentir incòmodes, quan no som —sal i llum de Crist— al mig de la gent».[8] Aquesta obertura, a més, suposa relacionar-se també amb els qui no pensen com nosaltres, amb la disposició serena de deixar als cors la grapa de Déu,[9] de la manera que Ell mateix ens suggereixi: de vegades resant per ells una senzilla oració; d’altres, amb una paraula, o un gest amable...

L’eficàcia apostòlica d’una vida no es pot comptabilitzar. Molts fruits queden a l’ombra, i no els arribarem a conèixer en aquesta vida. El que podem posar de part nostra és un desig, sempre renovat, de viure molt units al Senyor. «Hem d’anar per la vida com apòstols: amb llum de Déu, amb sal de Déu. Sense por, amb naturalitat, però amb tal vida interior, amb tal unió amb el Senyor, que il·luminem, que evitem la corrupció i les ombres».[10] Déu mateix farà fecundes les nostres fatigues i no ens perdrem pensant en la nostra fragilitat o en les dificultats externes: que si el llac és massa gran, que si les multituds amb prou feines ens entenen, que si ens han començat a criticar, que si el camí és pesat, que si no puc remar contra aquesta tempesta...

Amb motor propi

Repassant la llista dels dotze Apòstols, crida l’atenció com en són de diferents, de vegades amb personalitats molt marcades. El mateix passa quan pensem en els sants i les santes canonitzats per l’Església. I el mateix quan repassem les vides de molta gent corrent que segueix el Senyor amb una entrega discreta però constant. Tots diferents, i alhora, tots apòstols, fidels, enamorats del Senyor.

Quan ens entreguem a Déu no malmetem la nostra riquesa; al contrari, perquè «quan el Senyor pensa en cadascú, en el que li voldria regalar, pensa en ell com el seu amic personal. I si té planejat regalar-te una gràcia (...) serà segurament una cosa que t’alegrarà en el més íntim i t’entusiasmarà més que cap altra cosa en aquest món. No perquè el que t’hagi de donar sigui un carisma extraordinari o rar, sinó perquè serà just a la teva mida, a la mida de tota la teva vida».[11] Per això, qui es decideix a seguir el Senyor percep, al cap dels anys, com la gràcia, acompanyada del treball personal, transforma fins i tot el seu caràcter, de manera que li és més fàcil estimar i servir tothom. Això no és fruit de la imposició voluntarista d’un ideal de perfecció. Més aviat, és l’influx i la passió que produeix Jesucrist en la vida de l’apòstol.

Al cap de poc de la seva elecció com a Prelat, van preguntar a monsenyor Xavier Echevarría si havia tingut una vida pròpia: «Vostè ha pogut ser vostè?». La seva resposta commou: són les paraules d’algú que mira enrere, sobre la mateixa vida, i veu el que Déu hi ha fet. «Sí que he tingut la meva pròpia vida. Jo mai no hauria somiat realitzar la meva vida d’una manera tan ambiciosa. Vivint al meu aire, jo hauria tingut uns horitzons molt més estrets, uns vols més curts (...). Jo, com a home del meu temps, com a cristià i com a sacerdot, soc una persona ambiciosament realitzada. I tinc el cor mundialitzat, gràcies a haver viscut amb dos homes [sant Josepmaria i el beat Àlvar] d’esperit grandiós, cristianament grandiós».[12]

Qui se sap enviat per Crist i suposa deixar que sigui Ell qui porti el timó de la seva vida. No pot oblidar-se que Ell espera una resposta profundament lliure. Lliure, en primer lloc, d’egoismes, de la nostra supèrbia i del nostre afany de brillar. Però lliure també per posar al seu servei tots els nostres talents, la nostra iniciativa, la nostra creativitat. Per això, sant Josepmaria deia que «una de les característiques més evidents de l’esperit de l’Opus Dei és el seu amor a la llibertat i a la comprensió».[13]

Alhora, aquesta llibertat d’esperit no consisteix a «actuar conforme als capricis i en resistència a qualsevol norma»,[14] com si tot el que no ve de nosaltres fos una imposició de la qual ens hem d’alliberar. Més aviat es tracta d’obrar amb el mateix Esperit que movia Jesús: «no he baixat del cel per fer la meva voluntat, sinó la voluntat del qui m’ha enviat» (Jn 6, 38). Si l’apostolat es considerés una «activitat» més, es correria el risc de sentir-se cohibit per les indicacions dels qui coordinen les iniciatives apostòliques. En canvi, qui se sent enviat per Crist gaudeix de l’ajuda i l’impuls que Déu transmet a través dels seus múltiples instruments. Viure amb llibertat d’esperit és deixar que sigui l’Esperit Sant qui ens formi i ens guiï, servint-se també de qui Ell ha posat al nostre costat.

La llibertat d’esperit porta a actuar «amb motor propi» davant d’una necessitat o una altra de la missió apostòlica; amb motor propi, és a dir, no amb una acceptació passiva, sinó amb la convicció que això és el que el Senyor ens demana en aquell moment, perquè això és el que correspon a l’apòstol que som. Així, contínuament, en les petites circumstàncies del nostre dia a dia, podem notar la brisa fresca de l’Esperit, que ens empeny «mar endins» (cfr. Lc 5, 4), per continuar amb Ell l’encantadora història de l’Amor de Déu per nosaltres.

Si la nostra missió fos «fer apostolat», la podríem deixar de banda per una feina absorbent o una malaltia, o es podrien tenir «vacances» apostòliques. Tanmateix, «som apòstols!»: és la nostra vida! Per això, seria un contrasentit sortir al carrer i deixar a l’habitació l’afany evangelitzador. Certament, la missió suposarà sovint esforç, i exigirà de part nostra valentia per vèncer les nostres pors. Tanmateix, aquestes resistències interiors no ens han d’inquietar, perquè l’Esperit Sant fa que creixi, al cor dels qui li són dòcils, una autèntica espontaneïtat i creativitat apostòlica: a mesura que un s’identifica amb la nostra missió, tot es torna ocasió d’apostolat.

S’adquireix la «consciència de ser en un lloc avançat, de sentinella»,[15] que porta a estar «en vigília d’amor, tens, sense dormir, treballant amb afany».[16] Una vigília que és d’amor i que, per tant, no significa ansietat o nerviosisme. Tenim a les nostres mans una labor que ens il·lusiona, que ens fa feliços i que comunica felicitat al nostre voltant. Treballem a la vinya del Senyor i estem segurs que la labor és seva. Si alguna vegada es filtra en l’ànima una certa falta de pau, una tensió excessiva, serà el moment d’apropar-se a Ell per dir-li: «Ho faig per Tu, ajuda’m a treballar amb calma i amb la certesa que tot ho fas Tu».

Llum divina que dona calor

Quan, en la paràbola dels convidats al casament, el pare de família s’assabenta que alguns dels convidats s’han excusat, ordena al seu criat que faci venir els «pobres, invàlids, cecs i coixos» (Lc 14, 21). La sala queda força plena, però encara hi ha llocs lliures. Llavors, diu al criat: «Surt pels camins i pels horts i insisteix que vingui gent fins que s’ompli la casa (Lc 14, 23). «Obliga a entrar», compelle intrare: fins aquest punt arriba la intensitat del seu desig.

L’ordre és taxativa, perquè la crida a la salvació és universal. Com entendre aquestes paraules del Senyor? «No és com una empenta material, sinó l’abundància de llum, de doctrina; l’estímul espiritual de la vostra oració i del vostre treball, que és testimoni autèntic de la doctrina; el cúmul de sacrificis, que sabeu oferir; el somriure, que us ve a la boca, perquè sou fills de Déu: filiació, que us omple d’una felicitat serena —tot i que en la vostra vida, de vegades, no hi faltin contradiccions—, que els altres veuen i envegen. Afegiu, a tot això, la vostra gràcia i la vostra simpatia humana i tindrem el contingut del compelle intrare».[17] No es tracta, doncs, de coaccionar ningú: és una combinació, inèdita cada vegada, d’oració i amistat, de testimoni i sacrifici generós... una alegria que es comparteix, una simpatia que convida amb llibertat.

Es pot dir que Déu actua «per atracció»,[18] esperonant les ànimes amb l’alegria i l’encant de la vida dels cristians. Per això l’apostolat és amor que es desborda. Un cor que sap estimar sap atreure: «Nosaltres atraiem tothom amb el cor —deia sant Josepmaria. Per això, per a tothom demano un cor molt gran: si estimem les ànimes, les atraurem».[19] En efecte, res no atreu tant com l’amor autèntic, especialment en un temps en què moltes persones no han conegut l’escalf de l’Amor de Déu. L’amistat veritable és de fet la «manera de fer apostolat que sant Josepmaria va trobar en els relats evangèlics»:[20] Felip va atreure Bartomeu; Andreu va atreure Pere; i havien de ser bons amics els que van portar fins a Jesús aquell paralític que no es podia moure de la llitera. És una lògica molt senzilla: «En un cristià, en un fill de Déu, amistat i caritat són una sola cosa: llum divina que dona calor».[21] 

Tenir amics exigeix assiduïtat, contacte personal; exemple i lleialtat sincera; disposició a ajudar, a sostenir-se mútuament; escolta i empatia: capacitat de fer-se càrrec de les necessitats de l’altre. L’amistat no és un instrument per a l’apostolat, sinó que l’apostolat mateix és, en la seva entranya, amistat: gratuïtat, ganes de viure la vida amb els altres. Per descomptat, volem que els nostres amics s’apropin al Senyor, però disposats que això passi com Déu vulgui i quan vulgui. Tot i que és lògic que un apòstol busqui bons resultats en la seva labor, i que valori la relació entre els seus esforços i la influència que té en els altres, mai no pot oblidar que els apòstols van continuar amb Jesús fins i tot quan gairebé tots se’n van anar (cf. Jn 6, 66-69); ja vindrien, amb el temps, els fruits (cf. Ac 2, 37-41).

En una ocasió, un jove va preguntar a sant Josepmaria: «Pare què hem de fer perquè pitin[22] molts?». Sant Josepmaria li va contestar de seguida: «Molta oració, amistat lleial i respecte a la llibertat». Al jove la resposta li va semblar poca cosa. Va afegir-hi: «I això no és anar massa a poc a poc, Pare?». «No, perquè la vocació és sobrenatural», va respondre sant Josepmaria, allargant cada síl·laba. «N’hi va haver prou amb un segon per passar de Saule a Pau. Després, tres dies d’oració, i es va convertir en un apassionat apòstol de Jesucrist».[23]

És Déu qui crida i l’Esperit Sant qui mou el cor. L’apòstol acompanya els seus amics amb oració i sacrifici, sense impacientar-se quan rep un «no» als seus suggeriments, ni enfadar-se quan algú no es deixa ajudar. Un veritable amic es basa en les fortaleses per ajudar a créixer, i evita moltes vegades els retrets sobre les decisions alienes; sap quan és necessari callar, i quan és necessari «tornar a la càrrega» d’una manera diferent, sense fer-se carregós, sense retreure: des de la confiança i el compromís amb el millor de cadascú, de cadascuna. Així ho fa Déu, i així vol que ho facin els seus fills.

Sense fer-nos pesats, mantenint el somriure al rostre, podrem insinuar unes paraules a l’oïda, com feia el Senyor. I, contínuament, mantindrem viu el desig que moltes persones el coneguin: «Tu i jo, fills de Déu, quan veiem la gent, hem de pensar en les ànimes: vet aquí una ànima —ens hem de dir— que cal ajudar; una ànima que cal comprendre; una ànima amb què cal conviure; una ànima que s’ha de salvar».[24]

José Manuel Antuña

Tornar a l'índex

[1] Sant Josepmaria, Forja, núm. 356.

[2] Sant Josepmaria, Carta 9.I.1932, núm. 9.

[3] F. Ocáriz, Carta, 14.II.2017, núm. 9.

[4] Instrucción 19.III.1934, núm. 27 (la cursiva és de l’original), citat a: Camí, edició criticohistòrica, nota al núm. 942.

[5] Missal Romà, Pregària Eucarística III.

[6] Benet XVI, Audiència, 10.IX.2008.

[7] Sant Josepmaria, notes d’una meditació d’abril del 1955, a: Obras 1956, XI, p. 9 (AGP, biblioteca, P03).

[8] Sant Josepmaria, A solas con Dios, núm. 273 (AGP, Biblioteca, P10).

[9] Cf. Mons. Xavier, Homilia, 5.IX.2010 (Romana, núm. 51, juliol-desembre del 2010, p. 339).

[10] Forja, núm. 969.

[11] Francesc, Ex. ap. Christus vivit (25.III.2019), núm. 287.

[12] Entrevista de P. Urbano a Mons. Xavier, Época, 20.IV.1994, citada a: A. Sánchez León, En la tierra como en el cielo, Madrid, Rialp 2019, p. 349-350.

[13] Sant Josepmaria, Carta 31-V-1954, núm. 22.

[14] F. Ocáriz, Carta, 9.II.2018, núm. 5.

[15] Sant Josepmaria, Carta 31-V-1954, núm. 16.

[16] Ibídem.

[17] Sant Josepmaria, Carta 24.X.1942, núm. 9; cf. Amics de Déu, núm. 37.

[18] Benet XVI, Homilia, 13.V.2007; Francesc, Homilia, 3.V.2018.

[19] Sant Josepmaria, notes d’una reunió familiar, 10.V.1967, a: Crónica 1967, p. 605 (AGP, biblioteca, P01).

[20] F. Ocáriz, Carta, 14.II.17, núm. 9.

[21] Forja, núm. 565.

[22] En el llenguatge col·loquial del Madrid de mitjans de segle passat, pitar volia dir “funcionar bé”. Sant Josepmaria feia servir el terme per referir-se al fet que una persona demanés l’Admissió a l’Opus Dei. Des d’aleshores ha quedat a l’Obra com una manera familiar de parlar.

[23] Sant Josepmaria, notes d’una reunió familiar, 24.IV.1967, a: Crónica 1967, p. 506 (AGP, biblioteca, P01).

[24] Sant Josepmaria, meditació del 25.II.1963, a: Crónica 1964, IX, p. 69 (AGP, biblioteca, P01).

11. Caminar amb Crist cap a la plenitud de l'Amor

«Ell, que havia estimat els seus que eren al món, els estimà fins a l’extrem» (Jn 13, 1). Així introdueix sant Joan, en el seu Evangeli, el gest inaudit que Jesús va fer abans de començar el sopar pasqual, quan estaven tots asseguts a la taula: «s’aixecà de taula, es tragué el mantell i se cenyí una tovallola; després va tirar aigua en un gibrell i començà a rentar els peus dels deixebles i a eixugar-los amb la tovallola que duia cenyida» (Jn 13, 4-5).

Jesús renta els peus als apòstols. Homes fràgils, triats per ser el fonament de l’Església. Tots ells han sentit por en la tempesta del llac, han dubtat de la capacitat del Mestre per alimentar una multitud immensa, han discutit acaloradament sobre qui seria el més important en el Regne. També han començat a experimentar el sofriment que suposa seguir-lo: no van desertar, com molts altres, després del discurs del Pa de Vida a la sinagoga de Cafarnaüm, l’han acompanyat en els seus llargs viatges per la terra d’Israel i saben, perquè ho perceben en l’ambient, que hi ha qui els desitja la mort.

Pere observa atònit el que està passant. No ho pot comprendre, i es rebel·la. «Senyor, ¿tu em vols rentar els peus?» Jesús li respon: «Ara no entens això que faig; ho entendràs després». Pere li diu: «No em rentaràs els peus mai de la vida!» (Jn 13, 5-8). Sorprèn la radicalitat de la resposta de Simó. No vol ser un rebuig: és l’amor al Senyor el que el mou a negar-se. I, tanmateix, el Senyor li mostra que s’equivoca: «Si no et rento, no tindràs part amb mi» (Jn 13, 8).

Ho entendràs més tard

Des de la seva primera trobada amb el Mestre, sant Pere havia anat recorrent un camí de creixement interior, pel qual havia anat comprenent a poc a poc qui és Jesús, el Fill de Déu viu. Però s’apropa la Passió del Senyor, i és encara molt el camí que li queda per davant. Al Cenacle es produeix una escena en dos actes, el lavatori dels peus i la institució de l’Eucaristia, pels quals Pere començarà a descobrir fins a quins extrems arriba l’Amor de Déu, i fins a quin punt aquest Amor l’interpel·la personalment. En aquest moment, el manament de l’amor al proïsme com a un mateix és encara per a ell només un enunciat, quelcom que no ha calat al seu cor amb la profunditat que Jesús vol. I per això es rebel·la. No accepta que la voluntat de Déu, per al seu Mestre, i per a ell, sigui una vida d’amor i servei humil a tot home, a qualsevol home.

Aquesta experiència es pot produir sovint a la nostra vida. També a nosaltres ens costa entendre; necessitem temps per comprendre les veritats més elementals. Al nostre cor s’entremesclen grans desitjos d’amor amb intencions menys nobles; sovint la por ens paralitza i se’ns omple la boca de paraules que no van acompanyades d’obres. Estimem el Senyor, ens adonem que la vocació divina és la nostra joia més preciosa: tant, que ho hem venut tot per comprar-la. Però el pas dels anys, les circumstàncies canviants, certes situacions desagradables o la fatiga de la tasca diària poden entelar el nostre camí.

A més, pot passar que un mateix no hagi assolit aquest grau de maduresa humana i espiritual que permet viure la vocació com un camí d’amor. La nostra caritat cap al proïsme es pot veure llastada per alguna d’aquestes distorsions que redueixen el nostre misteri personal: el sentimentalisme, pel qual un respon més a la seva percepció momentània de les coses que a una relació profunda amb Déu i amb els altres; el voluntarisme, pel qual s’oblida que la vida cristiana consisteix, en bona mesura, a deixar que Déu ens estimi i que estimi a través de nosaltres; el perfeccionisme, que tendeix a veure les deficiències humanes com una cosa aliena al pla de Déu.

Tanmateix, precisament perquè Déu té en compte els nostres límits, no se sorprèn ni es cansa de veure’ns complicar o desfigurar la nostra vocació. Ens ha cridat, com a Pere, sent pecadors, i insisteix. «Si no et rento, no tindràs part amb mi», li contesta Jesús. Simó Pere baixa les armes: «Si és així, Senyor, no em rentis tan sols els peus: renta’m també les mans i el cap» (Jn 13, 8-9). Jesús sap que és l’amor el que mou Pere, i per això li contesta amb la mateixa radicalitat. El cor de l’apòstol respon amb la impetuositat que el caracteritza: «No em rentis tan sols els peus: renta’m també les mans i el cap». Són paraules pronunciades molt ràpidament. Era Pere conscient del que significaven? El que va passar aquella mateixa nit sembla que ens indica que no ho era. Ho entendria més tard, a poc a poc: a través del sofriment de la Passió, de l’alegria de la Resurrecció, i sota l’acció de l’Esperit Sant. El seu diàleg amb Jesús ens ensenya, en tot cas, que per caminar cap a la plenitud de l’Amor el primer pas és descobrir l’afecte i la tendresa de Jesús per cadascú; i saber que, a través de les nostres misèries rectificades, ens anirem assemblant més a Ell.

Esglaons de la llibertat

Seguir Jesús significa aprendre a estimar com Ell. Es tracta d’un camí ascendent, que costa, però que alhora és un camí de llibertat. «Com més lliures som, més podem estimar. I l’amor és exigent: “Tot ho excusa, tot ho creu, tot ho espera, tot ho suporta” (1 Co 13, 7)».[1] Quan encara era un jove sacerdot, sant Josepmaria va descriure així aquest itinerari d’ascens de la llibertat fidel: «Esglaons: Resignar-se amb la Voluntat de Déu: Conformar-se amb la Voluntat de Déu: Voler la Voluntat de Déu: Estimar la Voluntat de Déu».[2]

La resignació és l’esglaó més baix de la llibertat. Es tracta de l’actitud menys generosa de les quatre, i fàcilment pot degenerar en tebiesa espiritual. Se la podria descriure com un aguant sense creixement: aguantar per aguantar; perquè és «el que m’ha tocat». És veritat que la fortalesa, que és una virtut cardinal, porta a aguantar, a resistir; i de fet fa créixer així la llibertat, perquè un comprèn i desitja el bé pel qual està resistint. La resignació, tanmateix, no percep cap bé, o el percep tan vagament que no aconsegueix generar alegria. De vegades, fins i tot durant una temporada, ens pot costar sobreposar-nos a aquesta actitud; però quan algú s’instal·la definitivament en la resignació es veu a poc a poc envaït per la tristesa.

Conformar-se amb la Voluntat de Déu expressa un estat superior: un es fa a la forma, es con-forma amb la realitat. No s’ha de confondre aquesta conformitat amb la que és pròpia de la persona mediocre, que no té somnis, projectes ni il·lusions pels quals viure. Es tracta més aviat de l’actitud realista de qui sap que tot bon desig és agradable a Déu. Qui es conforma en aquest sentit aprèn a entrar, a poc a poc, en la lògica divina, a convèncer-se que tot coopera al bé dels que estimen Déu (cf. Rm 8, 28). Sant Josepmaria expressava de vegades amb una imatge bíblica aquesta disposició cap al designi del Pare: «Senyor, ajuda’m a ser-te fidel i dòcil... com el fang en les mans del terrissaire. —I així no viuré jo, sinó que en mi hi viuràs i obraràs Tu, Amor».[3]

S’endevina així ja com aquest procés de conformació a la voluntat de Déu està cridat a aixecar el vol, en el moment en què comencem a voler la voluntat de Déu: «En mi viuràs i obraràs Tu, Amor». Les circumstàncies i les persones que no hem triat passen a ser estimades en si mateixes perquè són bones: decidim «triar-les». «Déu meu, ho trio tot»,[4] deia Santa Teresa de Lisieux. S’adonava, amb sant Pau, que «ni la mort ni la vida, ni els àngels ni les potències, ni el present ni el futur, ni els poders, ni el món de dalt ni el de sota, ni res de l’univers creat no ens podrà separar de l’amor de Déu que s’ha manifestat en Jesucrist, Senyor nostre» (Rm 8, 38-39). Descobrim així, enmig de la imperfecció de les coses, aquesta «cosa santa» que les situacions amaguen;[5] la imatge de Déu se’ns fa més visible en els altres.

Amarats en la sang de Crist

L’últim pas en aquest creixement personal ens posa per davant l’amor. Entrem així, com ens ensenya sant Joan, en el nucli de la revelació cristiana: «Nosaltres hem conegut l’amor que Déu ens té i hi hem cregut» (1 Jn 4, 16). Després de rentar els peus als apòstols, el Senyor els explica per què ho ha fet: «Us he donat exemple» (Jn 13, 15). Ja estan preparats per escoltar el nou Manament: «Que us estimeu els uns als altres tal com jo us he estimat» (Jn 13, 34). Es tracta d’aprendre a estimar amb l’Amor més gran, fins a donar la mateixa vida, com Ell: «El Pare m’estima, perquè dono la vida i després la recobro. Ningú no me la pren, soc jo qui la dono lliurement»(Jn 10, 17-18). El que és propi de l’amor cristià és donar-se, sortir d’un mateix, lliurar-se amb passió a la realitat que Déu Pare ha volgut per a cadascú de nosaltres. Això és estimar la voluntat de Déu: una afirmació joiosa i creativa que ens empeny des de dins a sortir de nosaltres mateixos; una decisió que, paradoxalment, és l’únic camí per trobar-nos veritablement amb nosaltres mateixos: «Qui vulgui salvar la seva vida, la perdrà, però el qui la perdi per mi, la trobarà» (Mt 16, 25).

Aquest amor, tanmateix, no consisteix en «una espècie d’esforç moral extrem (...), un grau superior d’humanisme».[6] La novetat del nou Manament «només pot venir del do de la comunió amb Crist, del viure en Ell».[7] Per això, mentre els descobreix el Manament nou, el Senyor dona als apòstols el Sagrament de l’Amor. L’Eucaristia es troba des d’aquell moment al centre de la vida cristiana: no som davant d’una veritat teòrica, sinó davant d’una necessitat vital.[8]

«La mà de Crist ens ha tret d’un camp de blat: el sembrador estreny dins la mà nafrada el grapat de gra. La sang de Crist mulla la llavor, l’amara. En acabat, el Senyor llança en l’aire aquest blat per tal que morint esdevingui vida i, enfonsant-se en la terra, sigui capaç de multiplicar-se en espigues d’or».[9] Som capaços d’entregar-nos perquè vivim amarats en la sang de Crist, que ens fa morir a nosaltres mateixos per donar fruit abundant d’alegria i de pau al nostre voltant. La nostra participació en el Sacrifici de Jesús i la nostra adoració de la seva presència real en l’Eucaristia porten, sense solució de continuïtat, a l’amor al proïsme. Per això, «qui no és fidel a la missió divina de donar-se als altres, ajudant-los a conèixer Crist, difícilment aconseguirà d’entendre què és el Pa eucarístic». I viceversa: «Per a avaluar amar la Sagrada Eucaristia, cal recórrer el camí de Jesús, ésser blat, morir per a nosaltres mateixos, ressorgir plens de vida i donar fruit abundós: el cent per u!»[10]

Coherència eucarística

«Jesús camina entre nosaltres com ho feia a Galilea. Ell passa pels nostres carrers, s’atura i ens mira als ulls, sense pressa. La seva crida és atractiva, fascinant».[11] Quan un es decideix a caminar al seu costat, a viure en comunió amb Ell, la vida s’il·lumina i adquireix a poc a poc una veritable «coherència eucarística»:[12] l’amor i la proximitat que rebem d’Ell ens permeten donar-nos als altres com Ell es va donar a si mateix. Així, un va descobrint i expulsant a poc a poc els obstacles que entorpeixen el creixement de la caritat de Crist al seu cor: la tendència al mínim esforç en el compliment dels mateixos deures; la por d’excedir-se en l’afecte i el servei als altres; la falta de comprensió davant dels límits de les persones; la supèrbia que exigeix el reconeixement de les nostres bones accions per part dels altres, enterbolint la rectitud d’intenció.

Sant Josepmaria parlava amb emoció de la vida alegre dels qui es donen a Crist i perseveren fidelment en el seguiment de la seva crida. «Aquest camí es resumeix en un mot únic: estimar. «Estimar és tenir el cor gran, sentir les preocupacions dels qui ens volten, saber perdonar i comprendre: sacrificar-se, amb Jesucrist, per totes les ànimes».[13] Sabem que això és una cosa que supera les nostres capacitats. Per això necessitem demanar sovint al Senyor que ens doni un cor a la mida del seu. Així, «si estimem amb el cor de Crist aprendrem a servir, i defensarem la veritat clarament i amb amor (...). Només reproduint en nosaltres aquesta Vida de Crist, podrem transmetre-la als altres; només experimentant la mort del gra de blat, podrem treballar en les entranyes de la terra, transformar-la des de dins, fer-la fecunda».[14] Aquest és el camí de la fidelitat que, per ser un camí d’Amor, és també camí de felicitat.

Paul Muller

Tornar a l'índex

[1] F. Ocáriz, Carta, 9.I.2018, núm. 5.

[2] Sant Josepmaria, Camí, núm. 774.

[3] Sant Josepmaria, Forja, núm. 875. Cf. Jr 18, 6: «Vosaltres sou a les meves mans com l’argila a les mans del terrisser».

[4] Santa Teresa de Lisieux, Historia de un alma, cap. 1.

[5] Cf. Sant Josepmaria, Converses, núm. 114.

[6] J. Ratzinger-Benet XVI, Jesús de Nazaret. Desde la entrada en Jerusalén hasta la Resurrección, Encuentro, Barcelona, 2011, p. 81.

[7] Ibídem, p. 82.

[8] Cf. Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 154.

[9] Ibídem, núm. 3.

[10] Ibídem, núm. 158.

[11] Francesc, Ex. Ap. Christus vivit (25.III.2019), núm. 277.

[12] Cf. Benet XVI, Ex. Ap. Sacramentum caritatis (22.II.2007), núm. 83.

[13] És Crist que passa, núm. 158.

[14] Ídem.

12. Fruits de la fidelitat

El llibre dels Salms arrenca amb un cant a la fecunditat de qui procura ser fidel a Déu i a la seva llei, i no es deixa portar per l’ambient que promouen els impius: «Serà com un arbre que arrela vora l’aigua: dona fruit quan n’és el temps i mai no es marceix el seu fullatge; duu a bon terme tot el que emprèn» (cf. Sal 1, 1-3). En realitat, es tracta d’un ensenyament constant en l’Escriptura: «L’home lleial serà beneït en abundància» (Pr 28, 20); «qui sembra dretura té paga segura» (Pr 11, 18). Totes les obres de Déu són fecundes, tal com ho són les vides dels qui responen a la seva crida. El Senyor ho va recordar als apòstols en l’últim sopar: «Soc jo qui us he escollit a vosaltres i us he confiat la missió d’anar pertot arreu i donar fruit, i un fruit que duri per sempre» (Jn 15, 16). L’únic que ens demana és que romanguem units a Ell com els sarments a la vinya, ja que «aquell qui està en mi i jo en ell, dona molt de fruit» (Jn 15, 5).

Al llarg dels segles, els sants han experimentat igualment la generositat de Déu. Santa Teresa, per exemple, escrivia: «Sa Majestat no sol pagar malament la posada si li ofereixen un bon allotjament»[1]. Als qui li són fidels els ha promès que els rebrà en el seu Regne amb paraules plenes d’afecte: «Molt bé, servent bo i fidel! Has estat fidel en poca cosa; jo t’encomanaré molt més. Entra al goig del teu Senyor» (Mt 25, 21). Tanmateix, Déu no espera al Cel per premiar els seus fills, sinó que ja en aquesta vida els va introduint en aquesta alegria divina amb moltes benediccions, amb fruits de santedat i virtuts, traient el millor de cada persona i dels seus talents; ajudant-nos a no aturar-nos gaire en la nostra fragilitat i a confiar cada vegada més en el poder de Déu. A més, a través dels seus fills el Senyor també beneeix els qui els envolten. Déu gaudeix fent aquestes coses: «La glòria del meu Pare és que doneu molt de fruit i sigueu deixebles meus» (Jn 15, 8).

En aquestes pàgines repassarem alguns fruits que produeix la nostra fidelitat, tant en la nostra vida com en la dels altres. Tant de bo aquests fruits, i molts d’altres que només Déu coneix, ens estimulin a no interrompre mai l’acció de gràcies a Déu per les seves atencions i la seva proximitat. Així també aprendrem cada dia a gaudir més d’aquest amor.

Un cel dins nostre

Només unes quantes setmanes abans de marxar cap al Cel, sant Josepmaria deia a un grup de fills seus: «El Senyor ha volgut dipositar en nosaltres un tresor riquíssim. […] Déu, Senyor Nostre, habita en nosaltres amb tota la seva grandesa. En els nostres cors habitualment hi ha un Cel».[2] El Senyor ho havia promès als apòstols: «Qui m’estima, guardarà la meva paraula; el meu Pare l’estimarà i vindrem a fer estada en ell» (Jn 14, 23). Aquest és el principal do que Déu ens ofereix: la seva amistat i la seva presència en nosaltres.

Cada dia en l’oració podem contemplar amb ulls nous aquesta veritat de la presència divina en nosaltres, i cuidar-la en la nostra memòria. Plens de sorpresa i d’agraïment, llavors intentarem correspondre com bons fills l’afecte immens que Déu ens té. Perquè el Senyor «no baixa del cel un dia i un altre dia per quedar-se en un copó daurat, sinó per trobar un altre cel que li és infinitament més estimat que el primer: el cel de la nostra ànima, creada a la seva imatge i temple viu de l’adorable Trinitat».[3] Només amb aquest regal diví ens podem sentir infinitament pagats; i també segurs de l’alegria que donem a Déu amb la nostra fidelitat.

Quan ve el cansament físic o moral, quan creixen els embats i les dificultats, és moment de recordar de nou que, «si Déu habita en la nostra ànima, tota la resta, per important que sembli, és accidental, transitòria; en canvi, nosaltres, en Déu, som la permanència».[4] La certesa que Déu està amb mi, en mi; i que jo estic en Ell (cfr. Jn 6, 56), és font d’una seguretat interior i una esperança que no és possible explicar humanament. Aquesta convicció ens va fent cada vegada més senzills —com nens— i ens dona una visió àmplia i confiada, un interior destensat i alegre. Llavors, del fons de l’ànima brollen l’alegria i la pau, com fruits naturals de la fidelitat i de l’entrega. Aquests fruits són tan importants i tenen tanta força evangelitzadora que sant Josepmaria els demanava diàriament al Senyor en la santa Missa, per a ell i per a totes les seves filles i fills.[5]

Tenim un Cel dins nostre per portar-lo a tot arreu: a casa nostra, al nostre lloc de feina, al nostre descans, a les nostres reunions amb els amics... «En els nostres dies, en els quals freqüentment es percep una absència de pau en la vida social, en la feina, en la vida familiar... és cada vegada més necessari que els cristians siguem, amb expressió de sant Josepmaria, “sembradors de pau i d’alegria”».[6] Sabem per experiència que aquesta pau i aquesta alegria no són nostres. Per això procurem conrear la presència de Déu en els nostres cors, perquè sigui Ell qui ens ompli i qui comuniqui els seus dons als qui ens envolten. I l’eficàcia d’aquesta sembra tan senzilla és segura, tot i que el seu abast és imprevisible: «La pau del món, potser, depèn més de les nostres disposicions personals, ordinàries i perseverants, per somriure, perdonar i treure’ns importància, que de les grans negociacions entre els Estats, per molt importants que siguin».[7]

Cor ferm i misericordiós

Quan deixem que la presència de Déu arreli i fructifiqui en nosaltres —en certa manera, això és la fidelitat—, adquirim progressivament una «fermesa interior» des de la qual es fa possible ser pacients i mansos davant les contrarietats, els imprevistos, les situacions molestes, els nostres propis límits i els de tota la resta de coses. Deia sant Joan Maria Vianney que «les nostres faltes són grans de sorra al costat de la gran muntanya de la misericòrdia de Déu».[8] Aquesta convicció permet reaccionar cada vegada més com Déu reacciona davant les mateixes persones i circumstàncies, amb mansuetud i misericòrdia, sense inquietar-nos quan no responen a les nostres previsions i gustos immediats. Descobrim, en definitiva, que tots els esdeveniments són d’alguna manera «vehicles de la voluntat divina i han de ser rebuts amb respecte i amor, amb alegria i pau».[9] D’aquesta manera, a poc a poc, adquirim més facilitat per resar, disculpar i perdonar, tal com fa el Senyor, i recuperem la pau aviat, si la perdem.

A vegades ens pot semblar pusil·lànime aquesta disposició a conrear la mansuetud i la misericòrdia al nostre cor davant les misèries alienes que ens semblen denunciables o davant la malícia d’alguns que pretenen fer mal. Recordem, tanmateix, com Jesús reprèn els deixebles quan suggereixen enviar un càstig del cel sobre els samaritans que no el reben (cfr. Lc 9, 55). «El programa del cristià —el programa del bon Samarità, el programa de Jesús— és un “cor que veu”. Aquest cor veu on es necessita amor i actua en conseqüència».[10] La nostra misericòrdia pacient, que no s’irrita ni es queixa davant la contrarietat, es converteix, així, en el bàlsam amb el qual Déu guareix els contrits de cor, i embeni les seves ferides (cfr. Sal 147, 3) i els fa més fàcil i suportable el camí de la conversió.

El teu Pare que veu en el secret

Conrear i donar a conèixer la imatge pròpia i el perfil personal davant dels altres s’ha convertit avui en un requisit de vegades indispensable per ser presents i tenir impacte en els diversos àmbits de les xarxes socials i laborals. Tanmateix, si perdem de vista que vivim en Déu, que Ell «està contínuament al nostre costat»[11], aquest interès pot derivar en una obsessió més o menys subtil per sentir-se acceptats, reconeguts, seguits i, fins i tot, admirats. Llavors se sent una necessitat constant de verificar el valor i la transcendència que té tot el que fem o diem.

Aquest afany per ser reconeguts i per tocar la nostra vàlua en realitat respon, encara que sigui d’una manera tosca, a una veritat profunda. I és que, de fet, valem molt; tant, que Déu ha volgut donar la seva vida per cadascun de nosaltres. Tot i això, passa que molt fàcilment ens posem a exigir, fins i tot de maneres molt subtils, l’amor i el reconeixement que només podem acollir. Potser per això el Senyor va voler assenyalar en el Sermó de la Muntanya: «Mireu de no fer el que Déu vol només perquè la gent us vegi, ja que així no tindríeu cap recompensa del vostre Pare del cel» (Mt 6, 1). I encara més radicalment: «Mira que la mà esquerra no sàpiga què fa la dreta» (Mt 6, 3).

Aquest risc d’exigir l’Amor en lloc d’acollir-lo anirà perdent força en nosaltres, si actuem amb el convenciment que Déu contempla la nostra vida amb un afecte detallat —perquè l’afecte està en els detalls. «Si vols tenir espectadors de les coses que fas, aquí els tens: els àngels, els arcàngels i fins i tot el Déu mateix de l’Univers».[12] Llavors en l’ànima s’experimenta l’autoestima de qui sempre se sap acompanyat i no necessita, d’aquesta manera, estímuls especials externs per confiar en l’eficàcia de la seva oració i de la seva vida; i això tant si són conegudes de molts, com si passen desapercebudes per a la immensa majoria. En tindrem prou tenint present la mirada de Déu i sentir adreçades a cadascun de nosaltres les paraules de Jesús: «i el teu Pare, que veu el que és amagat, t’ho recompensarà» (Mt 6, 4).

Podem aprendre molt, en aquest sentit, dels anys amagats de Jesús a Natzaret. Allà va passar la major part de la seva vida a la terra. Sota l’atenta mirada del seu Pare del Cel, de la Verge Maria i de sant Josep, el Fill de Déu ja estava duent a terme, en silenci i amb una eficàcia infinita, la Redempció de la humanitat. Pocs ho veien, però allà, des d’un taller d’artesà modest, en un poblet de Galilea, Déu estava canviant per sempre la història dels homes. I nosaltres també podem tenir aquesta fecunditat de la vida de Jesús, si li transparentem, si el deixem estimar en la nostra vida, amb aquesta senzillesa.

Des de la part amagada de cada Sagrari, des de les profunditats del nostre cor, Déu continua canviant el món. Per això la nostra vida d’entrega, en unió amb Déu i amb els altres, adquireix per la Comunió dels Sants una eficàcia que nosaltres no podem imaginar ni mesurar. «No saps si has progressat, ni quant... —Què en faries, d’aquest càlcul...? —L’important és que perseveris, que el teu cor cremi en foc, que vegis més llum i més horitzons, que t’afanyis per les nostres intencions, que les pressentis —encara que no les coneguis—, i que per totes preguis».[13]

Déu és el de sempre

Sant Pau animava els cristians a ser fidels, a no preocupar-se d’anar a contracorrent i a treballar amb la mirada posada en el Senyor: «Per tant, germans meus estimats, manteniu-vos ferms i incommovibles; doneu-vos de ple a l’obra del Senyor, sabent que, gràcies a ell, el vostre treball no serà inútil» (1 Co 15,58). Sant Josepmaria repetia de diverses maneres la mateixa exhortació de l’apòstol: «Si sou fidels, us podeu dir vencedors. En la vostra vida no coneixereu derrotes. No existeixen els fracassos, si s’obra amb rectitud d’intenció i volent complir la Voluntat de Déu. Amb èxit o sense hem triomfat, perquè hem fet les coses per Amor».[14]

En qualsevol camí vocacional pot passar que, al cap d’un temps d’entrega, sentim la temptació del desànim. Potser pensem que no hem estat gaire generosos fins llavors, o que la nostra fidelitat dona poc fruit i que tenim poc èxit apostòlic. És bo recordar en aquests casos el que Déu ens ha assegurat que els seus elegits «No treballaran en va» (Is 65, 23). Sant Josepmaria ho expressava així: «Ser sant comporta ser eficaç, encara que el sant no toqui ni vegi l’eficàcia».[15] A vegades Déu permet que els seus fidels pateixin proves i dificultats en la seva labor, per fer més bonica la seva ànima, més tendre el seu cor. Quan malgrat la nostra il·lusió per agradar a Déu ens desanimem o ens cansem, no deixem de treballar amb sentit de misteri: tenint present que la nostra eficàcia «moltes vegades és invisible, inaferrable, no pot ser comptabilitzada. Un sap bé que la seva vida donarà fruits, però sense pretendre saber com, ni on, ni quan. (…) Seguim endavant, donem-ho tot, però deixem que sigui Ell qui faci fecunds els nostres esforços com a Ell li sembli».[16]

El Senyor ens demana que treballem amb abandonament i confiança en les seves forces i no en les nostres, en la seva visió de les coses i no en la nostra percepció limitada. «Quan t’abandonis de veritat en el Senyor, aprendràs a acontentar-te amb allò que vingui, i a no perdre la serenitat, si les tasques —a pesar d’haver-hi posat tot el teu esforç i els mitjans oportuns— no surten al teu gust... Perquè hauran “sortit” com li convé a Déu que surtin».[17] La consciència que Déu ho pot tot i que Ell veu i atresora tot el bé que fem, per molt petit i amagat que pugui semblar, ens ajudarà «a estar segurs i optimistes en els moments durs que puguin sorgir en la història del món o en la nostra existència personal. Déu és el de sempre: omnipotent, sapientíssim, misericordiós; i en tot moment sap treure, del mal, el bé; de les derrotes, grans victòries per als qui confien en Ell».[18]

De la mà de Déu vivim al mig del món com fills seus, i ens anem convertint en sembradors de pau i d’alegria per a tots els que viuen al nostre voltant. Aquesta és la feina pacient, artesanal, que Déu realitza en els nostres cors. Deixem que il·lumini tots els nostres pensaments i que inspiri totes les nostres accions. És el que va fer la nostra Mare, la Verge, feliç de veure les grans coses que el Senyor feia en la seva vida. Tant de bo nosaltres també sapiguem dir cada dia com Ella: Sóc l’esclava del Senyor: que es compleixin en mi les teves paraules. (Lc 1, 38).

Pablo Edo

Tornar a l'índex

[1] Santa Teresa de Jesús, Camino de perfección, cap. 34.

[2] Cf. S. Bernal, Mons. Josemaría Escrivá de Balaguer. Apuntes sobre la vida del Fundador del Opus Dei; Rialp, Madrid, 1980, p. 361.

[3] Santa Teresa de Lisieux, Historia de un alma, cap. 5.

[4] Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 92.

[5] Cf. J. Echevarría, Memoria del Beato Josemaría Escrivá, Madrid, Rialp 2000, p. 229.

[6] F. Ocáriz, Homilia, 12-V-2017.

[7] Ibídem.

[8] Citat a G. Bagnard, «El cura de Ars, apóstol de la misericordia», Anuario de historia de la Iglesia 19 (2010) p. 246.

[9] Instrucción mayo-1935 — 14-IX-1950, núm. 48.

[10] Benet XVI, Enc. Deus Caritas est (25.XII.2005), núm. 31.

[11] Sant Josepmaria, Camí, núm. 267.

[12] San Juan Crisóstomo, Homilías sobre san Mateo, 19.2 (PG 57, 275).

[13] Sant Josepmaria, Forja, núm. 605.

[14] San Josemaría, A solas con Dios, núm. 314 (AGP, Biblioteca, P10).

[15] Forja, núm. 920.

[16] Francesc, Ex. Ap. Evangelii gaudium (24.XI.2013), núm. 279.

[17] Sant Josepmaria, Solc, núm. 860.

[18] Mons. Javier, Carta pastoral, 4-XI-2015.