© Oficina d’informació

de l’Opus Dei. 2016

www.opusdei.cat

Contingut

Presentació

1.      Festeig i vida cristiana

2.      Sentit del festeig: conèixer-se, relacionar-se, respectar-se

3.      Enamorament: el paper dels sentiments i les passions (1)

4.      Enamorament: Com protegir l’amor i mantenir-lo jove (2)

5.      Què cal saber per encertar amb el promès o la promesa?

6.      El misteri del matrimoni

7.      Sempre cal recordar els bells temps i somiar

8.      L’amor matrimonial, com a projecte i tasca comuna

9.      Els primers anys de vida matrimonial

10.      Ambient de la llar, escola d’amor

11.      La família dóna sentit a la feina

12.      Treball i família: algunes pautes per conciliar-los

13.      Enfortir l’amor: el valor de les dificultats

14.      El matrimoni és un camí diví que cal conrear

15.      Intimitat i felicitat en el matrimoni

16.      Intimitat i lliurament en el matrimoni

17.      Amor conjugal i vida de pietat

18.      La paternitat responsable i el bé dels fills (I)

19.      El bé dels fills: la paternitat responsable (II)

20.      Millorar el matrimoni amb el pas del temps

Presentació

“L’home i la dona són ‘l’un per a l’altre’, no perquè Déu els fes ‘a mitges’ o ‘incomplets’. Els va crear per a una comunicació de persones, en la qual cadascun pot ser ‘ajuda’ per a l’altre, ja que alhora són iguals com a persones (‘os dels meus ossos...’) i complementaris com a masculí i femení. En el matrimoni, Déu els uneix de manera que, formant ‘una sola carn’ (Gn 2, 24), puguin transmetre la vida humana: ‘Sigueu fecunds i multipliqueu-vos, ompliu la terra’ (Gn 1, 28). Transmetent la vida humana als seus descendents, l’home i la dona, com esposos i pares, col·laboren d’una manera única a l’obra del Creador (cf. GS 50, 1)” (Catecisme de l’Església catòlica, 372).

En aquest punt, el Catecisme recull alguns aspectes bàsics de l’antropologia de la Creació, de la crida originària de Déu a l’home i la dona per a viure en comunió. El matrimoni, des de l’inici, forma part d’aquesta vocació, que ha estat elevada per Jesucrist, per als batejats, a la dignitat de sagrament.

Tanmateix, és una dada –i no només sociològica (vid. Francesc, ex. ap. Amoris laetitia, 32ss)– que en totes les societats, en els últims decennis, s’ha ennuvolat, també entre els cristians –les causes són múltiples–, el sentit natural del matrimoni i de la seva preparació en el festeig, amb les consegüents seqüeles: ruptures matrimonials, traumes afectius, abandó en l’educació dels fills, augment de parelles de fet...

L’Església no es cansa de tornar a proposar a cada generació l’alegria de l’amor que s’ha de viure en les famílies (cfr. Ibid., 1), ja que la família ha estat posada per Déu al servei de l’edificació del Regne del cel en la història, participant en la vida i missió de l’Església (cfr. sant Joan Pau II, Ex. Ap. Familiaris consortio, 49). Aquesta participació fa de la família cristiana “una ‘Església en miniatura’ (Ecclesia domestica)”, perquè a la seva manera és imatge viva i representació del misteri de l’Església (ibid.). D’aquí, també, que els esposos cristians estiguin cridats a donar testimoni en el món del compromís amb Déu i amb el cònjuge.

Aquests articles –breus, essencials– han estat preparats per persones que porten anys dedicats a reflexionar sobre la família; però sobretot a viure la família, a fer experiència de família. Són textos, per tant, de marcat caràcter pràctic, fonamentats en la pròpia vivència, i escrits a la llum del recent magisteri i dels ensenyaments de sant Josepmaria Escrivà de Balaguer, mestre de vida cristiana.

Certament, cada família és única, té una mica de privat, d’exclusiu, amb les seves rutines i costums, amb els seus ahirs que es configuren en petites tradicions, certeses i seguretats; una intimitat compartida que és suport i arrel del creixement personal dels seus components.

És precisament aquesta intimitat, que constitueix el nucli de l’ésser-una-família, que la capacita per projectar-se cap a fora, per donar-se. Es pot dir que com més pren consciència de si, d’allò que li és propi, de la seva especificitat, més gran és el seu potencial per sortir de si mateixa, establir relacions consistents i influir socialment amb la seva ‘personalitat’.

Així, la família és una intimitat oberta a d’altres famílies i, en definitiva, als altres. Per això, l’ésser família és comunicable; és més, es comunica de múltiples maneres en l’entramat de la societat. I hauria d’ésser el referent –per desgràcia moltes vegades oblidat– de l’acció política, en allò que té a veure amb la distribució dels recursos, amb l’educació en el sentit integral, amb la regulació del dret al treball, etc. ; i de l’acció apostòlica de les Esglésies locals, en ésser la família, ella mateixa, Església domèstica.

La família es construeix al voltant de la llar, l’àmbit de reunió per excel·lència. La casa, en el sentit immaterial, genera una atmosfera de confiança i de perdó. En la mesura que som acollits, anomenats pel nostre veritable nom –aquell que ens ha donat Déu-, som preparats per manifestar-nos i compartir la nostra intimitat amb els altres; fets aptes, personalitats madures, capaços de lliurar-nos i de rebre –amb totes les conseqüències– el do personal de l’altre.

Per això, a casa ens trobem amb nosaltres mateixos, i ens sentim a gust; és el lloc des d’on vam sortir i on podem tornar sempre, perquè no és lloc de retrets ni censures, perquè se’ns estima, tal com som, perquè se’ns anima a l’excel·lència, perquè se’n té cura de nosaltres: és on millor s’experimenta la unitat d’alegria i bellesa, resultat de la concòrdia entre els integrants de la família.

José Manuel Martín Q. (ed.)

Torna a l’índex

1. Festeig i vida cristiana

De la mateixa manera que el matrimoni és una crida al lliurament incondicional, el festeig s’ha de considerar com un temps de discerniment perquè els promesos es coneguin i decideixin donar el següent pas, lliurar-se l’un a l’altre per sempre.

És doctrina de l’Església la crida universal a la santedat; en ella s’engloba tota la vida de l’home i la dona [1]. Aquesta crida no es limita al simple compliment d’uns preceptes: es tracta de seguir el Crist i d’assemblar-s’hi cada cop més. Això, que humanament és impossible, es pot dur a terme deixant-se conduir per la gràcia de Déu.

Crida universal a la santedat, també durant el festeig

En aquesta tasca, no hi ha “temps morts”; el festeig també és un moment propici per al creixement de la vida cristiana. Viure cristianament el festeig suposa deixar que Déu prengui posició entre els promesos, i no com a molèstia sinó precisament per donar sentit al festeig i a la vida de cada un. “Feu, per tant, d’aquest temps vostre de preparació al matrimoni, un itinerari de fe: redescobriu per la vostra vida de parella, la centralitat de Jesucrist, i del caminar en l’Església” [2].

Quin és el senyal que indica que s’està vivint un festeig cristià? Quan aquest amor ajuda a cada un a ser més a prop de Déu, a estimar-lo més. “No ho dubtis: el cor ha estat creat per a estimar. Fiquem, doncs, Nostre Senyor Jesucrist en tots els nostres amors. Si no, el cor buit es venja, i s’omple de les baixeses més menyspreables.” [3]

Com més i millor els promesos s’estimin, més i millor estimaran Déu, i a l’inrevés. D’aquesta manera compleixen els dos primers preceptes del Decàleg: “Estima el Senyor, el teu Déu, amb tot el cor, amb tota l’ànima i amb tot el pensament. Aquest manament és el més gran i el primer. El segon li és semblant: Estima els altres com a tu mateix” [4].

Aprendre a estimar

Convé que els promesos nodreixin el seu amor amb bona doctrina, que llegeixin algun llibre sobre aspectes crucials de la seva relació: l’amor humà, el paper dels sentiments, el matrimoni, etc. La Sagrada Escriptura, els documents del Magisteri de l’Església i altres llibres de divulgació són bons companys de camí. És molt recomanable demanar consell a persones de confiança que puguin orientar aquestes lectures, que vagin formant la consciència i generin temes de conversa que els ajudin a conèixer-se.

A més de la formació intel·lectual, és important que els promesos s’apassionin de la bellesa i desenvolupin la sensibilitat. Sense un adequat enriquiment d’aquesta, resulta molt difícil ser persones delicades en el tracte. És una bona idea compartir el gust per la bona literatura, la música, la pintura, per l’art que eleva l’home, i no caure en el consumisme.

Virtuts humanes i festeig

Estimar suposa donar-se a l’altre, i s’aprèn a estimar amb petites lluites.

El festeig “com tota escola d’amor, ha d’ésser inspirat no per l’afany de possessió, sinó per un esperit de donació de si mateix, de comprensió, de respecte, de delicadesa” [5].

Desenvolupar les virtuts humanes ens fa millors persones, ja que són el fonament de les virtuts sobrenaturals que ens ajuden a ser bons fills de Déu i ens apropen a la santedat, a la plenitud de l’home. En un temps en què tant es parla de “motivació” convé considerar que no hi ha millor motivació per créixer com a persona que l’Amor a Déu i al promès o a la promesa.

La generositat es demostra en la renúncia, en actes petits, a allò que nosaltres preferim, per donar gust a l’altre. És una gran mostra d’amor, encara que ell o ella no se n’adoni. Els promesos han d’estar oberts als altres, desenvolupar les amistats. “Voldria, en primer lloc, dir-vos que eviteu tancar-vos en relacions intimistes, falsament tranquillitzadores; més aviat feu que la vostra relació esdevingui llevat d’una presència activa i responsable en la comunitat” [6].

La dedicació als amics, als necessitats, la participació en la vida pública, en definitiva, lluitar per uns ideals, permeten obrir aquesta relació i fer-la madurar. Els promesos són cridats a fer apostolat i donar testimoni del seu amor.

La modèstia i la delicadesa en el tracte van unides a un Amor (amb majúscula) que transcendeix allò que és humà i es fonamenta en el sobrenatural, tenint com a model l’amor de Crist per la seva Esposa, que és l’Església [7]. Per assolir aquest amor s’han de cuidar els sentits i les manifestacions afectives impròpies del festeig, evitant situacions que molestin l’altre o puguin ser ocasió de temptacions o pecat. Si realment s’estima algú, hom fa tot el possible per respectar-lo o respectar-la, evitant fer-li passar una mala estona o fent alguna cosa que vagi en contra de la seva dignitat. El festeig suposa un compromís que inclou l’ajuda a l’altre per a ésser millor i una exclusivitat en la relació que cal respectar.

Cal no oblidar el bon humor i la confiança en l’altra persona i en la seva capacitat de millora. És bo créixer junts en el festeig, però igual d’important és que cadascú creixi com a persona; això ajudarà i ennoblirà la relació.

La sobrietat permet gaudir de les coses petites, dels detalls. Demostra més amor un regal fruit de conèixer petits desitjos de l’altre que una gran despesa en alguna cosa que és òbvia. Uneix més un passeig que anar junts al cinema per costum, buscar una exposició gratuïta que anar de compres.

I dins de la sobrietat es podria enquadrar el bon ús del temps lliure. L’oci i l’excés de temps lliure és una base dolenta per créixer en virtuts, condueix a l’avorriment i a deixar-se portar. Per això, convé planificar el temps que hom passa junts: on, amb qui, quina cosa farem.

Els hàbits (virtuts) i costums que es visquin i desenvolupin durant el festeig són la base sobre la qual se sustentarà i creixerà el futur matrimoni.

Les armes dels promesos

En aquesta lluita per aconseguir la santedat, els promesos disposen de magnífiques ajudes.

En primer lloc, cal situar els sagraments, mitjans a través dels quals Déu concedeix la seva gràcia. Són, per tant, imprescindibles per viure cristianament el festeig. Assistir junts a la Santa Missa o fer una breu visita al Santíssim Sagrament suposa compartir el moment cim de la vida del cristià. L’experiència de nombroses parelles de promesos confirma que és una cosa que uneix profundament. Si un dels dos té menys pràctica religiosa, el festeig és una oportunitat de descobrir junts la bellesa de la fe, i això serà sens dubte un punt d’unió. Aquesta tasca exigirà, en general, paciència i bon exemple, acudint des del primer moment a l’ajuda de la gràcia de Déu.

A través de la confessió es rep el perdó dels pecats i la gràcia per a continuar la lluita per aconseguir la santedat. Sempre que sigui possible, és convenient acudir al mateix confessor, algú que ens conegui i ens ajudi en les nostres circumstàncies concretes.

Si afirmem que Déu és Pare i que la meta del cristià és semblar-se a Jesús, és natural tenir un tracte personal amb qui sabem que ens estima. Per mitjà de l’oració els promesos alimenten l’ànima, fan créixer els desitjos d’avançar en la vida cristiana, donen gràcies, demanen l’un per l’altre i pels altres. És bonic que junts pronunciïn el nom de Déu, de Jesús o de Maria, per exemple passant el rosari o fent un romiatge a la Mare de Déu.

“Cal una purificació i maduració, que inclou també la renúncia. Això no és rebutjar l’eros ni ‘enverinar-lo’, sinó sanejar-lo perquè assoleixi la seva veritable grandesa” [8]. No podem oblidar que la mortificació suposa renunciar a alguna cosa per un motiu generós, i que forma part principal en la lluita ascètica per ésser sants. De vegades, serà cedir l’opinió o canviar un pla que ve de gust menys a l’altre; o no anar a llocs o veure sèries o pel·lícules junts que poden fer ensopegar en aquest camí per ser sants. En l’amor es troba el sentit de la renúncia.

Viure el festeig amb sobrietat i preparar de la mateixa manera el casament és una base formidable per viure un matrimoni cristià. “Al mateix temps, és bo que el vostre matrimoni sigui sobri i destaqui allò que és realment important. Alguns estan molt preocupats pels signes externs: el banquet, els vestits... Aquestes coses són importants en una festa, però només si indiquen el veritable motiu de la vostra alegria: la benedicció de Déu sobre el vostre amor” [9].

El festeig no és un parèntesi en la vida cristiana dels promesos, sinó un temps per créixer i compartir els propis desitjos de santedat amb aquella persona que, amb el matrimoni, posarà el seu nom al nostre camí cap al cel.

Aníbal Cuevas

Torna a l’índex

[1] Cfr. Concili Vaticà II, Lumen gentium (LG), 11, c. Des de 1928, sant Josepmaria va predicar la crida universal a la santedat a l’Església per a tots els fidels; vid., pàg. ex., És Crist que passa, Rialp, Madrid 1973, 21.
[2] Benet XVI, Discurs, Ancona, 2011.09.11.
[3] Sant Josepmaria, Solc, n. 800.
[4] Mt 22, 37-39.
[5] Sant Josepmaria, Converses, n. 105.
[6] Benet XVI, Discurs, Ancona, 2011.09.11.
[7] Cfr. Ef 5, 21-33.
[8] Benet XVI, Deus Caritas Est, n. 5.
[9] Papa Francesc, Audiència, L’alegria del sí per sempre, 2014.02.14.

2. Sentit del festeig: conèixer-se, relacionar-se, respectar-se

Per als qui han estat cridats per Déu a la vida conjugal, la felicitat humana depèn, en gran part, de l’elecció de la parella amb la qual compartiran la resta de la seva vida en el matrimoni. D’això es dedueix la importància que té el discerniment sobre la persona apropiada: “L’Església desitja que, entre un home i una dona, hi hagi primer el festeig, perquè es coneguin més, i per tant s’estimin més, i així arribin millor preparats al sagrament del matrimoni” [1].

Aquesta decisió està relacionada amb dos paràmetres: coneixement i risc; a major coneixement, menor risc. En el festeig, el coneixement és la informació de l’altra persona. En aquest article s’abordaran alguns elements que ajudaran al coneixement i al respecte mutu entre els promesos.

Actualment, en alguns ambients, es pot donar un sentit erroni al concepte “amor”, la qual cosa representa un perill en una relació on allò fonamental és el compromís i el lliurament fins que la mort els separi: “Per això l’home deixa el pare i la mare per unir-se a la seva dona, i tots dos formen una sola carn. Per tant, ja no són dos, sinó una sola carn. Allò que Déu ha unit, que l’home no ho separi” [2]. Per exemple, si un volgués fer negocis amb un soci que no sap què és una empresa, ambdós estarien condemnats al fracàs. Amb el festeig passa una cosa semblant: és fonamental que tots dos tinguin la mateixa idea de l’amor, i que aquest concepte s’atingui a la veritat, és a dir, al que realment és amor.

Avui, moltes parelles fonamenten el festeig, i també el matrimoni, en el sentimentalisme. A vegades, hi ha actituds de conveniència i falta de transparència, és a dir “autoenganys” que acaben després apareixent en els fets. Amb el pas del temps, això pot esdevenir la causa de moltes ruptures matrimonials. Els promesos han de voler construir la relació sobre la roca de l’amor veritable, i no sobre la sorra dels sentiments que van i vénen [3].

El coneixement propi és essencial perquè la persona aprengui a distingir quan una manifestació afectiva passa la frontera d’un sentiment ordenat, i s’endinsa en l’esfera del sentimentalisme, potser egoista. En aquest procés és essencial la virtut de la temprança, que ajuda a la persona a ser propietària de si mateixa, ja que “tendeix a impregnar de racionalitat les passions i els apetits de la sensibilitat” [4].

Es pot pensar en l’amor com un trípode, que té com a punts de suport dels sentiments, la intel·ligència i la voluntat. A l’amor acompanya un tipus de sentiment profund. Si creiem que l’afecte no és encara prou intens ni profund, i que paga la pena mantenir el festeig, caldrà demanar-se què s’ha de fer per seguir estimant (intel·ligència), i escometre allò que s’hagi decidit (voluntat). Lògicament, convé alimentar la intel·ligència amb bona formació i doctrina, perquè en cas contrari, es donarà suport a arguments que portin al sentimentalisme.

Relacionar-se

El coneixement veritable dels altres s’aconsegueix amb el tracte mutu, la relació i la comunicació mútues. Igualment cal que passi al festeig, que requereix una comunicació que arribi a temes profunds, relacionats amb el caràcter de l’altra persona: quines són les seves creences i conviccions, quines són les seves il·lusions, quins valors familiars té, quina és la seva opinió sobre la educació dels fills, etc.

Les dificultats de caràcter són conseqüència del dany causat pel pecat original en la naturalesa humana; per tant, cal comptar amb que tots tenim moments de mal caràcter. Això es pot pal·liar, especialment amb la gràcia de Déu, lluitant per fer la vida més agradable als altres. No obstant això, cal assegurar la capacitat per conviure amb el tarannà de l’altre.

Passa el mateix amb les conviccions i creences. Algú pot veure-les com una conseqüència tradicional, de l’educació rebuda o de manera racional. Tanmateix, no és freqüent que es deixi de banda la importància que tenen o es pensi que amb el temps cedirà. Poden esdevenir en una dificultat gran i, en molts casos, motius de problemes conjugals. És fonamental tenir clar que el matrimoni és “d’un amb una; (...) La medalla té anvers i revers; i al revers hi ha dolors, abstencions, sacrificis, abnegació” [5].

Podria resultar ingenu pensar que l’altre canviarà les conviccions i creences o que el cònjuge serà el mitjà perquè canviï. L’anterior no exclou que les persones rectifiquin i millorin amb el pas del temps i la lluita personal. No obstant això, un criteri que pot servir és el següent: si les conviccions profundes no s’adeqüen al que jo penso respecte a com ha de ser el pare o la mare dels meus fills, pot ser prudent tallar, ja que no fer-ho a temps és un error que sovint pot portar a un futur matrimoni trencat.

Cal diferenciar el que en l’altre és una opinió i el que és una creença o una convicció. Podríem dir que una opinió és el que sosté, sense arribar a la categoria de convicció, encara que per expressar-la utilitzi la paraula “crec”. Per exemple, si un comenta “crec que el matrimoni és per sempre”, convé saber si es tracta de una opinió o d’una creença. L’opinió comporta excepcions, una creença no; la creença és un valor arrelat, una convicció, sobre la qual es pot sostenir un matrimoni.

Sovint, ja sent marit i dona, succeeix que un dels cònjuges s’adona que, qüestions tan vitals com estar d’acord sobre el nombre de fills, o la seva educació cristiana, o la forma de viure la sexualitat no han estat tractades amb serietat durant el festeig.

El festeig cristià és un temps per conèixer-se i per confirmar que l’altra persona coincideix en tot allò que és fonamental, de manera que no serà estrany que al llarg d’aquesta etapa un dels promesos decideixi que l’altre no és la persona adequada per emprendre l’aventura del matrimoni.

La personalitat es va formant amb el pas del temps, per la qual cosa cal demanar a l’altre un nivell de maduresa adequat a l’edat. Hi ha alguns paràmetres, però , que poden ajudar a distingir una persona amb possibles trets d’immaduresa: sol prendre les decisions en funció de l’estat d’ànim, li costa anar a contracorrent, el seu humor és voluble, és molt susceptible, sol ser esclau o esclava de l’opinió dels altres, tolera malament les frustracions i tendeix a culpar els altres dels fracassos, té reaccions capritxoses que no es corresponen amb la seva edat, és impacient, no sap fixar-se metes ni ajornar la recompensa, li costa renunciar als desitjos immediats, tendeix a ser el centre d’atenció, etcètera.

Respectar-se

Com diu el Papa Francesc: “La família neix d’aquest projecte d’amor que vol créixer de la mateixa manera que es construeix una casa: que sigui lloc d’afecte, d’ajuda, d’esperança” [6]. El festeig creix com a aspiració a l’amor total des del respecte mutu, que en el fons és el mateix que tractar l’altre com el que és: una persona.

“El període del festeig, fonamental per formar una parella, és un temps d’espera i de preparació, que s’ha de viure en la castedat dels gestos i de les paraules. Això permet madurar en l’amor, en la cura i l’atenció de l’altre; ajuda a exercitar l’autodomini, a desenvolupar el respecte per l’altre, característiques del veritable amor que no cerca en primer lloc la pròpia satisfacció ni el propi benestar” [7].

Aquest fet comporta diverses conseqüències, el fonament és la dignitat humana: no es pot demanar al promès o la promesa allò que no pot o no ha de donar, caient en xantatges sentimentals, per exemple, en aspectes referits a manifestacions afectives o d’índole sexual, més pròpies de la vida matrimonial que de la relació de festeig.

La relació mútua entre els promesos cristians haurà de ser la de dues persones que s’estimen, però que encara no han decidit lliurar-se totalment a l’altre en el matrimoni. Per això, hauran de ser delicats, elegants i respectuosos, sent conscients de la condició d’home i de dona, apagant les primeres espurnes de passió que es puguin presentar, evitant posar a l’altre en circumstàncies límit.

Com a conclusió, podem afirmar que un festeig ben viscut, en el qual es conegui a fons i es respecti l’altra persona, serà el mitjà més adequat per tenir un bon matrimoni, seguint el consell del Papa Francesc: “La convivència és un art , un camí pacient, bell i fascinant que té unes regles que es poden resumir en tres paraules: Si us plau, gràcies, perdona” [8].

José María Contreras

Torna a l’índex

[1] Sant Josepmaria, Apunts presos d’una reunió familiar, 1972.10.31.
[2] Mc 10,7-9.
[3] Cfr. Papa Francesc, Audiència, L’alegria del sí per sempre, 2014.02.14.
[4] Catecisme de l’Església Catòlica, 2337.
[5] Sant Josepmaria, Apunts presos d’una reunió familiar, 1970.06.21.
[6] Papa Francesc, Audiència, L’alegria del sí per sempre, 2014.02.14.
[7] Benet XVI, Als joves del món en ocasió de la XXII Jornada Mundial de la Joventut 2007.
[8] Papa Francesc, Audiència, L’alegria del sí per sempre, 2014.02.14.

3. Enamorament: el paper dels sentiments i les passions (1)

Què és enamorar-se?

Els sentiments són la manera més freqüent com experimentem la vida afectiva. I podem definir-los de la següent manera: són estats d’ànim difusos, que tenen sempre una tonalitat positiva o negativa, que ens acosten o ens allunyen d’allò que tenim davant nostre. Mirarem d’explicar aquesta definició:

1. La frase estats d’ànim vol dir una cosa que és sobretot subjectiva. L’experiència és interior. És una vivència que circula dins d’una persona.

2. La paraula difús vol dir que la notícia que rebem no és clara, precisa, sinó alguna cosa vaga, etèria, poc nítida, de perfils borrosos i desdibuixats, i que més tard es va aclarint en la percepció d’aquesta persona.

3. La tonalitat és sempre positiva o negativa i en conseqüència acosta o allunya, es busca aquesta cosa o es rebutja. No existeixen sentiments neutres; l’ensopiment, que podria semblar una manifestació afectiva propera a la neutralitat, és negativa i és a prop del món depressiu. Tots els sentiments tenen dues cares contraposades: amor-desamor, alegria-tristesa, felicitat-infortuni, pau-ansietat, etc.

L’enamorament és un sentiment positiu d’atracció que es produeix vers una altra persona i que fa que hom la busqui amb insistència. L’enamorament és un fet universal i de gran importància, ja que és d’on arrencarà l’amor, que donarà lloc ni més ni menys que a la constitució d’una família.

Si penséssim l’enamorament com una certa “malaltia”, hauríem de destacar dos tipus de símptomes. Uns símptomes inicials són les seves primeres manifestacions.

Per enamorar-se d’algú cal que es produeixin una sèrie de condicions prèvies que tenen un relleu enorme.

La primera és l’admiració, que pot donar-se per diversos fets: per la coherència de la seva vida, pel seu esperit de treball, per les dificultats que ha sabut superar, per la seva capacitat de comprensió, i un llarg etcètera.

La segona és l’atracció, que en l’home és més física i en la dona méspsicològica; per a l’home significa la tendència a buscar-la, a relacionar-s’hi d’alguna manera, a estar amb ella [1]. I això comporta un canvi de la conducta: el pensar molt en aquesta persona o, dit d’una altra manera, tenir-la al cap. L’espai mental es veu envaït per aquesta figura que una i altra vegada presideix els pensaments.

I vénen a continuació dues notes que em semblen especialment interessants:el temps psicològic es torna ràpid, la qual cosa significa que es gaudeix tant amb la seva presència que el temps vola, tot va massa de pressa: s’està a gust amb ell/a i s’assaboreix aquesta presència; i treu el cap després, la necessitat de compartir..., que llisca per una rampa que acaba en la necessitat d’emprendre un projecte de vida en comú.

La seqüència pot no ser sempre lineal, encara que va apareixent aproximadament així, amb els matisos que es vulgui; tot això es fa present d’una manera o altra: admiració, atracció física i psicològica, tenir hipotecat el cap, el temps subjectiu corre en positiu i es vol compartir tot amb aquesta persona.

Però encara no s’han revelat en aquest itinerari afectiu el que anomeno els símptomes essencials de l’enamorament, aquells que són arrel i fonament de tot allò que vindrà després, i que consisteix a dir-li a algú: no entenc la vida sense tu, la meva vida no té sentit sense que tu siguis al meu costat. Tu ets part essencial del meu projecte de vida. En termes més rotunds: et necessito. Aquesta persona es torna imprescindible.

Enamorar-se és la forma més sublim de l’amor natural. És crear una “mitologia” privada amb algú. És descobrir que s’ha trobat la persona adequada amb qui caminar junts per la vida. És com una revelació sobtada que il·lumina tota l’existència [2]. Es tracta d’una trobada singular entre un home i una dona que s’aturen l’un davant l’altre. En aquest aturar-se emergeix la idea central: compartir la vida, amb tot el que això significa.

Els 3 principals components de l’amor conjugal

Però, què entenem per ‘amor’? –es pregunta el Papa Francesc–. Només un sentiment, una condició psicofísica? Certament, si és així, no es pot bastir a sobre cap cosa sòlida. Però si l’amor és una relació, llavors és una realitat que creix i també podem dir, a tall d’exemple, que es construeix com una casa. I la casa s’edifica en companyia, no sol!”. Construïu-la “sobre la roca de l’amor veritable, l’amor que ve de Déu” [3].

Un dels errors més freqüents sobre l’amor consisteix a pensar que aquest és sobretot un sentiment i que aquesta és la dimensió clau del mateix. S’ha dit, igualment, que els sentiments van i vénen, es mouen, oscil·len, estan subjectes a molts avatars al llarg de la vida. Aquesta fallada conceptual ha recorregut gairebé tot el segle XX.

“El pas de l’enamorament al festeig i després al matrimoni exigeix diferents decisions, experiències interiors (...) És a dir, cal que l’enamorament esdevingui amor veritable, implicant la voluntat i la raó en un camí de purificació, de major fondària, que és el festeig, de manera que tot l’home, amb totes les seves capacitats, amb el discerniment de la raó i la força de voluntat, diu realment: ‘Sí, aquesta és la meva vida’” [4].

Ningú posa en dubte que l’amor neix d’un sentiment, que és enamorar-se i experimentar una vivència positiva que convida a anar darrere d’aquesta persona. Però per concretar més els fets que vull detallar, vaig a les Normes del Ritual Romà del Matrimoni [5], en el qual es realitzen tres preguntes d’enorme importància:

- Estimes aquesta persona...?

- Esteu decidits a...?

- Esteu disposats a...?

Vaig a aturar-me en aquestes tres qüestions, perquè d’aquí arrenca elveritable tríptic de l’amor, allò que constitueix la finalitat i com el cim de l’enamorament. Cadascuna d’elles ens remet a una direcció ben precisa. Vegem-ho.

La primera utilitza l’expressió vols. I cal dir que voler és sobretot un acte de la voluntat. Dit d’una altra manera: en l’amor madur la voluntat es posa en primer pla, i no és altra cosa que la determinació de treballar l’amor triat. La voluntat actua com un estilet que busca corregir, polir, llimar i tallar les arestes i parts negatives de la conducta, sobretot, aquelles que afecten una sana convivència. Va al concret [6].

Per això, la voluntat ha de representar un paper estel·lar, sabent fer-la funcionar amb alegria [7]. Això ho saben bé els matrimonis que porten molts anys de vida en comú, amb una relació estable i positiva.

La segona pregunta fa servir l’expressió esteu decidits? La paraula decisióremet a un judici, que no és altra cosa que un acte de la intel·ligència. La intel·ligència ha d’actuar abans i durant. A priori, sabent triar la persona més adequada. El judici ha de ser capaç de discernir si aquesta és la millor de les persones que un ha conegut, i la més apropiada per a embarcar-se amb ella tota la vida [8]. És la lucidesa de tenir els cinc sentits ben desperts. Per això, intel·ligència és saber distingir l’accessori del que és fonamental; és capacitat de síntesi. Intel·ligència és saber captar la realitat en la seva complexitat i en les seves connexions. I ha d’actuar també a posteriori, utilitzant els instruments de la raó per portar amb art i ofici l’altra persona. Aquest saber portar està ple del que actualment s’anomena intel·ligència emocional, que és la qualitat per barrejar, acoblar i reunir alhora intel·ligència i afectivitat [9]: capacitat imprescindible per establir una convivència harmònica, equilibrada, i feliç, en definitiva.

El tercer ingredient de l’amor de la parella, encara que ho hem esmentat al principi, són els sentiments. La següent pregunta que es fa en el Ritu del matrimoni és: esteu disposats? La disposició és un estat d’ànim mitjançant el qual ens disposem per fer alguna cosa. En sentit estricte això depèn de l’afectivitat, que està formada per un conjunt de fenòmens de naturalesa subjectiva que mouen la conducta. I com ja hem comentat, s’expressen de manera habitual a través dels sentiments [10].

Què vol dir això, i quines són les característiques que aquí s’han de donar? Les persones, home i dona, han de casar-se quan estiguin profundament enamorats l’un d’altra. No es tracta de sentir-se atret sense més o que li agradi o li cridi l’atenció. Ha de ser molt més que això. Per què? Perquè es tracta de l’opció fonamental. No hi ha altra decisió tan important i que marqui tant l’existència, es tracta ni més ni menys de la persona que va a recórrer l’itinerari biogràfic al nostre costat.

S’han vist molts fracassos en persones que es van casar sense estar enamorats de veritat, perquè portaven anys festejant, “perquè tocava casar-se” o perquè moltes de les amistats més properes ja estaven casades o per no quedar-se soltera/er; i així podríem donar altres respostes inadequades, si aquest matrimoni arrenca ja amb unes premisses poc sòlides..., amors que neixen més o menys amb materials d’enderroc i que, abans o després, tenen mal pronòstic.

L’amor conjugal ha d’estar vertebrat d’aquestes tres notes: sentiment, voluntat i intel·ligència. Tríptic fort, consistent. Cada un amb el seu propi àmbit, que alhora es cola en la geografia de l’altre. “És una aliança per la qual l’home i la dona constitueixen entre si un consorci de vida, ordenant al bé dels cònjuges i a la generació i educació dels fills” [11]. D’aquesta manera s’aspira a assolir una íntima comunitat de vida i amor, ja que es tracta d’un vincle sagrat, que no pot dependre de l’albir humà [12], perquè està arrelat en el sentit sobrenatural de la vida, tenint Déu pel seu principal artífex.

Enrique Rojas

Torna a l’índex

[1] Hi ha dues modalitats, per tant, d’atracció, que són la bellesa exterior, d’una banda, i la bellesa interior, de l’altra. La primera es refereix a una certa harmonia que es reflecteix especialment en la cara i en tot el que ella representa; tot el cos depèn de la cara, ella és programàtica, anuncia la vida que aquesta persona porta per dins. I després hi ha el cos com a totalitat. Tots dos aspectes formen un binomi. La segona, la bellesa interior, cal descobrir-la en conèixer l’altre, i consisteix a anar endevinant les qualitats que té i que estan submergides, amagades en el seu interior i que cal anar captant gradualment: sinceritat, exemplaritat, valors humans sòlids, sentit espiritual de la vida, etc.
[2] Sant Joan Pau II va expressar això amb gran riquesa d’arguments en el seu llibre Amor i responsabilitat. L’amor matrimonial és l’opció fonamental, que implica la persona en la seva totalitat.
[3] Papa Francesc, Audiència general, 14-II-2014.
[4] Benet XVI, Intervenció en la VII Trobada mundial de les Famílies, Milà, 2-VI-2006.
[5] Cfr. Ritual del Matrimoni, 7a ed., 2003, n. 64 i 67.
[6] Cal saber distingir bé, en aquest context, entre metes i objectius; tots dos són conceptes que s’assemblen, però entre els dos hi ha clares diferències. Les metes solen ser generals i àmplies, mentre que els objectius són mesurables. Per exemple, en una relació matrimonial amb dificultats, la meta seria arreglar aquestes desavinences més o menys sobre la marxa, cosa que realment no sol ser fàcil d’entrada. Els objectius, com veurem després, són més concrets: aprendre a perdonar (i a oblidar) els records negatius, posar les prioritats en l’altre en les coses del dia a dia, no treure la llista de retrets del passat, etc. A l’hora de millorar en la vida matrimonial, és decisiu tenir objectius ben determinats i anar a per ells.
[7] La fi d’una adequada educació és l’alegria. Educar és convertir a algú en persona. Educar és seduir amb valors que no passen de moda, i el resultat final és patrocinar l’alegria.
[8] El Quixot, en un moment determinat, diu una sentència completa: “qui encerta en el casar, ja no li queda en què encertar”.
[9] Va ser Daniel Goleman el dissenyador d’aquest concepte. Remetem aquí al seu llibre La intel·ligència emocional. Avui és un tema de primera actualitat en la Psicologia moderna.
[10] Existeixen quatre maneres de viure l’afectivitat: sentiments, emocions, passions i motivacions. Cada una ofereix una mirada diferent. Els sentiments constitueixen la vida règia de l’afectivitat, la manera més freqüent de viure-la. Les emocions són estats més breus i intensos, que a més s’acompanyen de manifestacions somàtiques (alegria desbordant, plor, pessic gàstric, dificultat respiratòria, opressió precordial, etc.). Les passions presenten una major intensitat i tendeixen a ennuvolar l’enteniment o desdibuixar l’acció de la intel·ligència i els seus recursos. I, finalment, les motivacions, paraula que procedeix del llatí motus: allò que mou, allò que empeny a realitzar alguna cosa; són la fi, i també, per tant, el motor del comportament, el perquè de fer això i no allò. Entre les quatre existeixen estretes relacions.
[11] Cfr. Catecisme de l’Església Catòlica, 1601 ss. En altres pàgines es defineix l’amor entre un home i una dona com humà, total, fidel i fecund. I si cadascuna d’aquestes característiques se’ns obrís en ventall, ens oferiria tota la seva riquesa (vid. Ibid., 1612-1617).
[12] És important saber protegir l’amor. Evitar aventures psicològiques que porten a conèixer altres persones i iniciar amb elles una certa relació, potser en principi de poc relleu, però en la qual pot arribar a donar-se un enamorament, no desitjat al principi, però que després del pas d’un cert temps pot ser una seriosa amenaça per al matrimoni. Tenir cura de la fidelitat en els seus detalls més petits és clau. I això té molt a veure amb la voluntat, d’una banda, i amb tenir una vida espiritual forta, per una altra.

4. Enamorament: Com protegir l’amor i mantenir-lo jove (2)

Alguns remeis per al desamor

El matrimoni, com prèviament el festeig, “ha d’ésser inspirat no per l’afany de possessió, sinó per un esperit de donació de si mateix, de comprensió, de respecte, de delicadesa” [1].

Voler no és suficient, cal saber estimar; que és governar, dirigir i canalitzar aquest sentiment cap a conductes de l’actuació diària per arribar a l’objectiu últim de l’amor: aconseguir que l’altre sigui feliç, omplir-lo de joia. Això es resumeix en tenir cura que les eleccions que realitzem enriqueixin els moments en què estiguem junts, cada dia. Per a això no n’hi ha prou habitualment amb posar afecte, cal tirar d’experiència, valorar amb prudència les situacions i obrar amb intel·ligència.

Si tenim cura de la relació amb atenció, tindrem moltes possibilitats d’èxit, que es concretarà en el creixement personal i en el de la mateixa relació entre els dos. “No ens hem de deixar vèncer per la ‘cultura de’allò que és provisional’. Així que la por del ‘per sempre’ es cura dia rere dia, confiant en el Senyor Jesús en una vida que es converteix en un viatge espiritual diari, fet de passos, de creixement comú” [2].

En tot cas, deixarem aquí algunes pinzellades sobre el que es pot fer si s’arribés a una situació conjugal difícil. Abans, convé recordar que no és el mateix una crisi conjugal en tota regla i que es ve arrossegant des de fa un cert temps, que les dificultats conjugals que sovint treuen el cap, sobre les quals cal tenir idees clares per veure com superar-les.

Entre les dues, crisi i dificultats naturals, hi ha un espectre de formes diverses, on es mouen diferents opcions prudencials d’acció. Aquests remeis psicològics i espirituals han de ser aplicats de forma operativa, amb la intenció de millorar alguna cosa o de corregir o de posar en el comportament algun ingredient que no està present i que resulta imprescindible:

a) Aprendre a perdonar. El perdó és un gran acte d’amor. I té dos segments: perdonar, i després posar l’esforç per oblidar. Perdonar i oblidar és perdonar dues vegades. Només són capaços de fer-ho les persones generoses, amb grandesa d’esperit, que saben reconèixer els seus errors i volen corregir-se [3].

b) No treure la llista de greuges del passat. Impedir que surtin a la comunicació la col·lecció de retrets que hem pogut anar acumulant al llarg dels anys, ja que té un efecte demolidor, molt destructiu. En els matrimonis que s’estimen bé, aquests fets són guardats en un calaix i no surten mai. Mai és mai. I a això s’anomena domini de si mateix, capacitat per tancar les ferides i deixar-les enrere. El domini de si és imprescindible per al lliurament íntegre d’un mateix.

c) Evitar discussions innecessàries. Un principi d’higiene conjugal, pròpia del matrimoni, clau és aquest: no discutir. D’una discussió forta, poques vegades surt la veritat. Pesa més voler desfogar-se i el desig de guanyar l’altre en el debat, que no cercar l’acord entre les parts.

d) Resar junts. Compartir la fe sempre, i cercar-la especialment en moments difícils o després d’un desencontre. Saber posar Déu al centre del matrimoni, amb una mena de naturalitat sobrenatural, on es barreja allò que és diví i allò que és humà [4].

e) No parlar mai de separació. Aquesta és una observació que té molt a veure amb la convivència ordinària. En situacions negatives, en ratxes dolentes, cal posar tots els mitjans perquè la paraula separació no aparegui en cap moment. Ni com amenaça ni com a xantatge. I menys encara si un dels dos sap que pot perdre el control de la seva persona i deixar anar aquest terme.

f) Després d’un dia o moment dolent o vivència negativa i dolorosa, cal evitar els silencis prolongats. La psicologia moderna coneix bé l’efecte tan negatiu que provoca en la parella estar hores o dies sense parlar-se; aquesta actitud genera una tensió emocional afegida que convida a què cadascuna de les parts, privadament, faci una crítica de l’altre, amb el consegüent desgast que això significa.

g) Tenir una sexualitat sana, positiva i plena de complicitat en el matrimoni. La sexualitat conjugal és d’enorme importància. Descuidar-la té efectes molt negatius. Cal dialogar i buscar punts d’acord. La sexualitat és un llenguatge de l’amor compromès. És la màxima donació. L’acte conjugal ha de consistir en una relació íntegra, on quatre grans aspectes de la persona es reuneixen i formen una gran simfonia: ha de ser un acte físic (genital), psicològic, espiritual i biogràfic. Tot plegat i alhora.

h) Aprendre habilitats en la comunicació interpersonal. Això suposa una tasca diària. Són lliçons que s’aprenen gradualment. Són estratègies senzilles però de gran eficàcia: deixar parlar a l’altre, i escoltar-lo amb atenció; no desqualificar l’altre sense més, si té opinions diferents a les pròpies; buscar maneres respectuoses per parlar, per demanar alguna cosa, i en general per a adreçar-se a l’altre; fugir de gestos menyspreadors o de la crítica dura o de frases feridores. En una paraula, fomentar un clima psicològic de certa serenitat, evitant postures radicals o aferrissades, fomentant les bones maneres, amb elegància i educació.

És a dir, tractar de posar en pràctica tot un conjunt de conductes positives i equilibrades que cal treballar -personalment i en parella-, i aprendre amb paciència i bon humor.

Enrique Rojas

Torna a l’índex

[1] Sant Josepmaria, Converses, 105.
[2] Papa Francesc, Audiència general, 14-II-2014.
[3] Sobre aquest important aspecte de la convivència familiar, vid. també Papa Francesc, Audiència general, 14-II-2014: “Aprenguem a reconèixer els nostres errors i a demanar disculpes. També així creix una família cristiana. Perdona’m que hagi aixecat la veu. Perdona’m que hagi passat sense saludar-te. Perdona’m per arribar tard, perquè aquesta setmana he estat tan silenciós, per no haver-te escoltat, perquè estava enfadat i t’ho he fet pagar a tu... Tots sabem que no existeix la família perfecta, ni el marit o la dona perfectes. Existim nosaltres, els pecadors”.
[4] Són especialment interessants, pel que estem tractant, dues homilies de sant Josepmaria Escrivà: “Vers la santedat“, a Amics de Déu, que està plena de suggeriments per millorar en la vida interior personal, amb receptes ben ajustades a l’home dels nostres dies; i, d’altra banda, “El matrimoni, vocació cristiana“, a És Crist que passa.

5. Què cal saber per encertar amb el promès o la promesa?

Una de les comeses més importants del festeig és poder transitar de l’enamorament (la constatació que algú origina en un sentiments singulars que l’inclinen a obrir la intimitat, i que donen a totes les circumstàncies i successos un color nou i diferent, és a dir, un fenomen típicament afectiu), a un amor més efectiu i lliure. Aquest trànsit es realitza gràcies a un aprofundiment en el coneixement mutu i a un acte net de disposició de si per part de la pròpia voluntat.

En aquesta etapa és important conèixer realment l’altre, i verificar l’existència o inexistència entre ambdós d’una entesa bàsica per compartir un projecte de vida comú conjugal i familiar: “que us estimeu —aconsellava sant Josepmaria—, que us tracteu, que us conegueu, que us respecteu mútuament, com si cada un fos un tresor que pertany a l’altre” [1].

Alhora, no n’hi ha prou amb tractar i conèixer més a l’altre en si mateix; també cal aturar-se i analitzar com és la interrelació dels dos. Convé pensar com és i com actua l’altre amb mi; com sóc i com actuo jo amb ell; i com és la pròpia relació en ella mateixa.

El festeig, una escola d’amor

En efecte, una cosa és com és una persona, una altra com es manifesta en el seu tracte amb mi (i viceversa), i una altra diferent com és aquesta relació en ella mateixa, per exemple, si es fonamenta excessivament en el sentiment i en la dependència afectiva. Com afirma sant Josepmaria, “el festeig ha d’ésser una ocasió d’endinsar-se en l’afecte i en el coneixement mutu. I, com tota escola d’amor, ha d’ésser inspirat no per l’afany de possessió, sinó per un esperit de donació de si mateix, de comprensió, de respecte, de delicadesa” [2].

Aprofundir en el coneixement mutu implica fer-se algunes preguntes: quin paper té —i quines conseqüències comportarà— l’atractiu físic, quina dedicació mútua existeix (tant de presència, com de comunicació a través del món de les pantalles: telèfon, SMS, WhatsApp, Skype , Twitter, Instagram, Facebook, etc.), amb qui i com ens relacionem els dos com a parella, i com es porta cada un amb la família i amigues o amics de l’altre, si hi ha prou àmbits d’independència en l’actuació personal de cadascú —o si, per contra, manquen àmbits d’actuació conjunta—, la distribució de temps d’oci, els motius de fons que ens empenyen a tirar endavant amb la relació, com va evolucionant i quins efectes reals produeix en cadascun, quin valor dóna cada un a la fe en la relació...

Cal comptar que, com afirma sant Joan Pau II, “molts fenòmens negatius que es lamenten avui en la vida familiar deriven del fet que els joves, no només perden de vista la justa jerarquia de valors, sinó que, en no posseir ja criteris segurs de comportament, no saben com afrontar i resoldre les noves dificultats. L’experiència ensenya en canvi que els joves ben preparats per a la vida familiar en general van millor que els altres” [3].

Lògicament, importa també conèixer la situació real de l’altre en alguns aspectes que poden no formar part directament de la relació de festeig: comportament familiar, professional i social; salut i malalties rellevants; equilibri psíquic; disposició i ús de recursos econòmics i projecció de futur; capacitat de compromís i honestedat amb les obligacions assumides; serenitat i equanimitat en el plantejament de les qüestions o de situacions difícils, etc.

Companys de viatge

És oportú conèixer quin tipus de camí desitjo recórrer amb el meu company de viatge, en la fase inicial: el festeig. Comprovar que anem assolint les fites adequades del camí, sabent que serà el meu acompanyant per a la peregrinació de la vida. Els meeting points s’han d’anar complint. Per això, podem plantejar ara algunes qüestions concretes i pràctiques que es refereixen no tant al coneixement de l’altre com a persona, sinó a examinar l’estat de la relació de festeig en si mateixa.

Quant hem crescut des que vam iniciar la relació de festeig? Com ens hem enriquit —o empobrit— en la nostra maduresa personal, humana i cristiana? Hi ha equilibri i proporció en el que ocupa de cap, de temps, de cor? Existeix un coneixement cada vegada més profund i una confiança cada vegada més gran? Sabem bé quins són els punts forts i els punts febles propis i de l’altre, i procurem ajudar-nos a treure el millor de cadascú? Sabem ser alhora comprensius —per respectar la manera de ser de cadascú i la particular velocitat d’avanç en els esforços i lluites— i exigents: per no deixar-nos acomodar pactant amb els defectes d’un i d’altre? Valoro més el positiu que el negatiu en la relació? Referent a això, diu el Papa Francesc: “convertir en una cosa normal l’amor i no l’odi, convertir en alguna cosa comú l’ajuda mútua, no la indiferència o l’enemistat” [4].

A l’hora d’estimar i expressar l’afecte, tenim com a primer criteri no tant les manifestacions sensibles, sinó la recerca del bé de l’altre per davant del propi? Existeix una certa maduresa afectiva, almenys incoada? Compartim realment uns valors fonamentals i hi ha entesa mútua respecte al pla futur de matrimoni i família? Sabem dialogar sense acalorar-nos quan les opinions són diverses o apareixen desacords? Som capaços de distingir el que és important del que intranscendent i, en conseqüència, cedim quan es tracta de detalls sense importància? Reconeixem els propis errors quan l’altre ens els adverteix? Ens adonem de quan, en què i com es fica per mitjà l’amor propi o la susceptibilitat? ¿Aprenem a portar bé els defectes de l’altre i alhora a ajudar-lo en la seva lluita? ¿Cuidem l’exclusivitat de la relació i evitem interferències afectives difícilment compatibles amb ella? Ens plantegem sovint com millorar el nostre tracte i com millorar la relació mateixa?

La manera de viure la nostra relació, està íntimament relacionada amb la nostra fe i les nostres virtuts cristianes en tots els seus aspectes? Valorem el fet que el matrimoni és un sagrament, i compartim el seu abast per a la nostra vocació cristiana?

Projecte de vida futura

Els aspectes tractats, és a dir, el coneixement del matrimoni —de quina cosa significa casar-se, i d’allò que implica la vida conjugal i familiar derivada del casament—, el coneixement de l’altre en si i respecte a un mateix, i el coneixement de un mateix i de l’altre en la relació de festeig, poden ajudar a cada un a discernir sobre l’elecció de la persona idònia per a la futura unió matrimonial. Òbviament, cadascú donarà més o menys rellevància a un o altre aspecte però, en tot cas, tindrà com a base algunes dades objectives de què partir en el seu judici: recordem que no es tracta de pensar “quant l’estimo” o “com de bé estem”, sinó de decidir sobre un projecte comú i molt íntim de la vida futura. El Papa Francesc, en parlar de la família de Natzaret, dóna una perspectiva nova que serveix d’exemple per a la família, i que ajuda a plantejar-se les esposalles: “els camins de Déu són misteriosos. El que allà era important era la família. I això no era un malbaratament” [5]. No podem tancar un contracte amb clàusula d’èxit amb el matrimoni, però podem endinsar-nos en el misteri, com el de Natzaret, on construir una comunitat d’amor.

Així es poden detectar a temps mancances o possibles dificultats, i es pot posar els mitjans —sobretot si semblen importants— per a tractar de resoldre-les abans del matrimoni: mai no s’ha de pensar que les noces són una “vareta màgica” que farà desaparèixer els problemes. Per això la sinceritat, la confiança i la comunicació en el festeig pot ajudar molt a decidir de manera adequada si convé o no prosseguir aquesta relació concreta amb vista al matrimoni.

Casar-se vol dir voler ser esposos, és a dir, voler instaurar la comunitat conjugal amb la seva naturalesa, propietats i fins: “aquesta íntima unió, com mutu lliurament de dues persones, el mateix que el bé dels fills, exigeixen la fidelitat conjugal plena i en reclamen la indissoluble unitat” [6].

Aquest acte de voluntat implica al seu torn dues decisions: voler aquesta unió—la matrimonial—, que procedeix naturalment de l’amor conjugal propi de la persona femenina i masculina, i desitjar establir-la amb la persona concreta de l’altre contraent. El procés d’elecció dóna lloc a diverses etapes: la trobada, l’enamorament, el festeig i les esposalles. “Avui és més necessària que mai la preparació dels joves al matrimoni i a la vida familiar (...). La preparació al matrimoni ha de ser vista i actuada com un procés gradual i continu” [7].

Juan Ignacio Bañares

Torna a l’índex

[1] Sant Josepmaria, Apunts d’una reunió familiar, 1975.02.11.
[2] Sant Josepmaria, Converses, n. 105.
[3] Sant Joan Pau II, Familiaris Consortio, n. 66.
[4] Cfr. Papa Francisco, Audiència general, Natzaret, 17.12.2014
[5] Cfr. Papa Francesc, Audiència general, Natzaret, 17.12.2014
[6] Gaudium et Spes, n. 48
[7] Sant Joan Pau II, Familiaris Consortio, n. 66.

6. El misteri del matrimoni

El matrimoni és una realitat natural, que respon a la manera de ser persona, home i dona. En aquest sentit l’Església ensenya que “el mateix Déu és l’autor del matrimoni (GS 48, 1). La vocació al matrimoni s’inscriu en la naturalesa mateixa de l’home i de la dona, segons van sortir de la mà del Creador” [1].

Fonamentalment, no es tracta d’una creació cultural, ja que sols el matrimoni reflecteix plenament la dignitat de la unió entre home i dona. Les seves característiques no han estat establertes per cap religió, societat, legislació o autoritat humana; ni han estat seleccionades per a configurar diferents models matrimonials i familiars segons les preferències del moment.

En els designis de Déu, el matrimoni segueix a la naturalesa humana, i les seves propietats en són reflex.

La relació específicament matrimonial

El matrimoni tampoc no neix d’un cert tipus d’acord entre dues persones que volen estar juntes de manera més o menys estable. Neix d’un pacte conjugal: l’acte lliure pel qual una dona i un home es donen i reben mútuament per a ser matrimoni, fonament i origen d’una família.

La totalitat d’aquesta donació mútua és la clau d’allò que consisteix el matrimoni, perquè d’ella s’en deriven les qualitats essencials i els fins propis.

Per això, és lliurament irrevocable. Els cònjuges deixen de ser amos exclusius de si en els aspectes conjugals, i passen a pertànyer l’un a l’altre tant com a ells mateixos. L’un es deu a l’altre: no només estan casats, sinó que són esposos. La identitat personal ha quedat modificada per la relació amb l’altre, que els vincula “fins que la mort els separi”. Aquesta unitat dels dos és la més íntima que existeix a la terra. Ja no està en poder seu deixar de ser marit o muller, perquè s’han fet “una sola carn” [2].

Un cop nascut, el vincle entre els esposos ja no depèn de la seva voluntat, sinó de la naturalesa -en definitiva, del Déu Creador-, que els ha unit. La llibertat ja no es refereix a la possibilitat d’ésser o no ésser esposos, sinó a la de procurar o no viure d’acord amb la veritat d’allò que són.

La “totalitat” natural del lliurament pròpiament matrimonial

En realitat, només un lliurament que sigui do total de si i una acceptació també total responen a les exigències de la dignitat de la persona.

Aquesta totalitat no pot ser més que exclusiva: és impossible si es dóna un canvi simultani o alternatiu a la parella, mentre visquin els dos cònjuges.

Implica també el lliurament i acceptació de cada un amb el futur: la persona creix en el temps, no s’esgota en un episodi. Només és possible lliurar-se totalment per sempre. Aquest lliurament total és una afirmació de llibertat d’ambdós cònjuges.

Totalitat significa, a més, que cada espòs lliura la seva persona i rep la de l’altre, no de manera selectiva, sinó en totes les seves dimensions amb significat conjugal.

Concretament, el matrimoni és la unió d’home i dona basada en la diferència i complementarietat sexual, que -no casualment- és el camí natural de la transmissió de la vida (aspecte necessari perquè es doni la totalitat). El matrimoni és potencialment fecund per naturalesa: aquest és el fonament natural de la família.

Lliurament mutu, exclusiu, perpetu i fecund són les característiques pròpies de l’amor entre home i dona en la plenitud humana de significat.

La reflexió cristiana les ha anomenades des d’antic propietats essencials (unitat i indissolubilitat) i fins (el bé dels esposos i el dels fills) no per imposar arbitràriament un model de matrimoni, sinó per intentar expressar a fons la veritat “del principi” [3].

La sacralitat del matrimoni

L’íntima comunitat de vida i amor que es funda sobre l’enllaç matrimonial d’un home i una dona reflecteix la dignitat de la persona humana i la vocació radical a l’amor, i com a conseqüència, a la felicitat. El matrimoni, ja en la dimensió natural, posseeix un cert caràcter sagrat. Per aquesta raó l’Església parla del misteri del matrimoni [4].

Déu mateix, a la Sagrada Escriptura, se serveix de la imatge del matrimoni per donar-se a conèixer i expressar l’amor pels homes [5]. La unitat dels dos, creats a imatge de Déu, conté en certa manera la semblança divina, i ens ajuda a entreveure el misteri de l’amor de Déu, que escapa al nostre coneixement immediat [6].

La criatura humana, però, va quedar profundament afectada per les ferides del pecat. I també el matrimoni es va veure enfosquit i pertorbat [7]. Això explica els errors, teòrics i pràctics, que es donen respecte a la seva veritat.

Malgrat això, la veritat de la creació subsisteix arrelada en la naturalesa humana [8], de manera que les persones de bona voluntat se senten inclinades a no conformar-se amb una versió rebaixada de la unió entre home i dona. Aquest veritable sentit de l’amor -fins i tot amb les dificultats que experimenta permet a Déu, entre d’altres maneres, el donar-se a conèixer i realitzar gradualment el seu pla de salvació, que culmina en Crist.

El matrimoni, redimit per Jesucrist

Jesús ensenya en la seva predicació, d’una manera nova i definitiva, la veritat originària del matrimoni [9]. La “duresa de cor”, conseqüència de la caiguda, incapacitava per comprendre íntegrament les exigències del lliurament conjugal, i per considerar-les realitzables.

Arribada la plenitud dels temps, el Fill de Déu però “revela la veritat originària del matrimoni, la veritat del ‘‘principi’, i, alliberant l’home de la duresa del cor, el fa capaç de realitzar-la plenament” [10], perquè “seguint el Crist, renunciant a si mateixos, prenent sobre si els seus encreuaments, els esposos podran ‘comprendre’ el sentit original del matrimoni i viure-ho amb l’ajuda de Crist” [11].

El matrimoni, sagrament de la Nova Llei

En constituir el matrimoni entre batejats en sagrament [12], Jesús porta a una plenitud nova, sobrenatural, el seu significat en la Creació i sota la Llei Antiga, plenitud a la qual ja estava ordenat interiorment [13].

El matrimoni sacramental esdevé via per la qual els cònjuges reben l’acció santificadora de Crist, no només individualment com a batejats, sinó per la participació de la unitat dels dos en la Nova Aliança amb què Crist s’ha unit a l’Església [14]. Així, el Concili Vaticà II l’anomena “imatge i participació de l’aliança d’amor entre Crist i l’Església” [15].

Això significa, entre altres coses, que aquesta unió dels esposos amb Crist no és extrínseca (és a dir, com si el matrimoni fos una circumstància més de la vida), sinó intrínseca: es dóna a través de l’eficàcia sacramental, santificadora, de la mateixa realitat matrimonial [16]. Déu surt a l’encontre dels esposos, i roman amb ells com a garant de l’amor conjugal i de l’eficàcia de la unió per fer present entre els homes l’Amor.

Així , el sagrament no és principalment les noces, sinó el matrimoni, és a dir, la “unitat dels dos”, que és “signe permanent” (per la unitat indissoluble) de la unió de Crist amb l’Església. D’aquí que la gràcia del sagrament acompanyi els cònjuges al llarg de la seva existència [17].

D’aquesta manera, “el contingut de la participació en la vida de Crist és també específic: l’amor conjugal comporta una totalitat en la qual entren tots els elements integrants de la persona (...). En una paraula, té les característiques normals de tot amor conjugal natural, però amb un significat nou que no només els purifica i consolida, sinó que les eleva, fins al punt de fer d’elles expressió de valors pròpiament cristians” [18].

D’ençà de molt aviat, la consideració d’aquest significat ple del matrimoni, a la llum de la fe i amb les gràcies que el Senyor li concedia per comprendre el valor de la vida ordinària en els plans de Déu, va portar sant Josepmaria a entendre-ho com una veritable i genuïna vocació cristiana: “Els casats són cridats a santificar el matrimoni i a santificar-se en aquesta unió; per això cometrien un greu error si edifiquessin la seva conducta espiritual al marge de la llar” [19].

Torna a l’índex

[1] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1603.
[2] Mt 19,6.
[3] Cfr. Mt 19,4.8.
[4] Cfr. Ef 5,22-23.
[5] Cfr. Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1602.
[6] Cfr. Benet XVI, Deus Caritas Est, n. 11.
[7] Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1608.
[8] Cfr. ibid.
[9] Cfr. Mt 19,3-4.
[10] Sant Joan Pau II, Familiaris consortio, n. 13.
[11] Catecisme de l’Església Catòlica, 1615.
[12] Cfr. Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1617.
[13] Cfr. Sant Joan Pau II, Familiaris consortio, n. 13.
[14] Cfr. Ef 5,25-27.
[15] Gaudium et Spes, n. 48.
[16] Cfr. Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1638 ss.
[17] Cfr. Sant Joan Pau II, Familiaris consortio, n. 56.
[18] Sant Joan Pau II, Familiaris consortio, n. 13.
[19] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 23.

7. Sempre cal recordar els bells temps i somiar

Unes paraules del Papa Francesc, en la trobada amb les famílies que va celebrar a Manila, han donat la volta al món:

“No és possible una família sense somiar. Quan a una família es perd la capacitat de somiar els nois no creixen, l’amor no creix, la vida es debilita i s’apaga. Per això els recomano que a la nit, quan fan l’examen de consciència, es facin també aquesta pregunta: Avui, he somiat amb el futur dels meus fills? Avui he somiat amb l’amor del marit, de la muller? Avui, he somiat amb els pares, els avis que van portar la història fins a mi?” [1].

Somiar

Aquesta capacitat de somiar té a veure amb la il·lusió que posem en els nostres horitzons i esperances, sobretot en relació amb les persones; o sigui, els béns o èxits que els desitgem, les esperances que ens fem respecte d’ells. La capacitat de somiar equival a la capacitat de projectar el sentit de la nostra vida en allò que estimem. Per això és, efectivament, alguna cosa representativa de cada família.

Des de ben aviat, sant Josepmaria ha contribuït a recordar, dins els ensenyaments de l’Església, que el matrimoni -germen de la família- és, en el sentit ple de la paraula, una crida específica a la santedat dins de la vocació cristiana comuna: un camí vocacional, diferent però complementari al del celibat, ja sigui sacerdotal, religiós o laic. “L’amor que mena al matrimoni i a la família pot ser també un camí diví, vocacional, meravellós, canal per a una completa dedicació al nostre Déu” [2].

D’altra banda, aquesta crida de Déu al matrimoni no significa de cap manera rebaixar els requeriments que suposa seguir Jesús. Ja que, si “Déu ho disposa tot en bé dels qui l’estimen” [3], els esposos cristians troben en la vida matrimonial i familiar la matèria de la santificació personal, és a dir, de la identificació personal amb Jesucrist: sacrificis i alegries, goigs i renúncies, el treball a la llar i fora, són els elements amb què, a la llum de la fe, construir l’edifici de l’Església.

Per a un cristià, somiar amb l’esposa o amb l’espòs és mirar-lo amb els ulls de Déu. És contemplar, en el temps, la realització del projecte que el Senyor té pensat, i vol, per a cada un, i per als dos en la relació matrimonial concreta. És desitjar que aquests plans divins es facin realitat en la família, en els fills, en els avis, i en els amics que la Providència els vagi posant per acompanyar-los en el viatge de la vida. És, en definitiva, veure cada un a l’altre com el seu particular camí cap al Cel.

El secret de la família

En efecte, Crist ha fet del matrimoni un camí diví de santedat, per trobar Déu enmig de les ocupacions diàries, de la família i del treball, per situar l’amistat, les alegries i les penes -perquè no hi ha cristianisme sense Creu- , i les mil petites coses de la llar en el nivell etern de l’amor. Vet aquí el secret del matrimoni i de la família. Així s’anticipa la contemplació i el goig del Cel, on trobarem la felicitat completa i definitiva.

En el marc d’aquest “camí diví” d’amor matrimonial, sant Josepmaria parlava del significat cristià, profund i bell, de la relació conjugal: “En altres sagraments la matèria és el pa, és el vi, és l’aigua... Aquí són els vostres cossos. (...) Jo veig el llit conjugal com un altar; hi és la matèria del sagrament” [4]. L’expressió altar no deixa de ser sorprenent, i al mateix temps és conseqüència lògica d’una lectura profunda del matrimoni, que té en l’expressió llatina una caro [5]. -que es refereix a la unió completa dels cossos humans, creats a imatge i semblança de Déu- el seu nucli.

Des d’aquesta perspectiva s’entén que els esposos cristians expressen, en el llenguatge de la corporalitat, el sagrament del matrimoni: amb la seva entrega mútua, lloen Déu i li donen glòria, anuncien i actualitzen l’amor entre Crist i l’Església, secundant l’obra de l’Esperit Sant en els cors. I d’aquí ve, per als esposos, per a la família i per al món, un corrent de gràcia, de força i de vida divina que tot sigui nou.

Això requereix una preparació i una formació contínua, una lluita positiva i constant: “Els símbols forts del cos -observa el Papa Francesc- tenen les claus de l’ànima: no podem tractar els llaços de la carn amb lleugeresa, sense obrir una ferida duradora en l’esperit” [6].

El vincle que sorgeix a partir del consentiment matrimonial queda segellat i és enriquit per les relacions íntimes entre els esposos. La gràcia de Déu que han rebut des del baptisme, troba una nova via que no es juxtaposa a l’amor humà, sinó que l’assumeix. El sagrament del matrimoni no suposa un afegit extern al matrimoni natural; la gràcia sacramental específica informa els cònjuges des de dins, i els ajuda a viure la relació amb exclusivitat, fidelitat i fecunditat: “És important que els esposos adquireixin sentit clar de la dignitat de la seva vocació, que sàpiguen que han estat cridats per Déu a arribar a l’amor diví també a través de l’amor humà; que han estat escollits, des de l’eternitat, per cooperar amb el poder creador de Déu en la procreació i després en l’educació dels fills; que el Senyor els demana que facin, de la llar i de la vida familiar sencera, un testimoni de totes les virtuts cristianes” [7].

Els fills són sempre la millor “inversió”, i la família “l’empresa” més sòlida, la major i més fascinant aventura. Tots contribueixen amb el seu paper, però la novel·la que resulta és molt més interessant que la suma de les històries singulars, perquè Déu actua i fa meravelles.

D’ací la importància de saber-se comprendre -els esposos entre si i als fills-, d’aprendre a demanar perdó, d’estimar -com ensenyava sant Josepmaria- tots els defectes mutus, sempre que no siguin ofensa a Déu [8]. “Quantes dificultats en la vida del matrimoni se solucionen si somiem una mica. Si ens aturem i pensem en el cònjuge, en la cònjuge. I somiem amb les bondats que té, les coses bones que té. Per això, és molt important recuperar l’amor a través de la il·lusió de tots els dies. Mai no deixeu de ser nuvis!” [9].

Parafrasejant el Papa, alguna persona podria afegir: que els esposos mai no deixin de seure per compartir i recordar els moments bells i les dificultats que han travessat junts, per considerar les circumstàncies que han procurat èxits o fracassos, o per recobrar una mica l’alè, o perquè els dos pensin en l’educació dels fills.

Fonament del futur de la humanitat

La vida matrimonial i familiar no és instal·lar-se en una existència segura i còmoda, sinó dedicar-se l’un a l’altre i dedicar temps generosament als altres membres de la família, començant per l’educació dels fills –cosa que inclou facilitar l’aprenentatge de les virtuts, i la iniciació a la vida cristiana, per obrir-se contínuament als amics, a altres famílies, i especialment als més necessitats. D’aquesta manera, mitjançant la coherència de la fe viscuda en família, es comunica la bona notícia -l’Evangeli- que Crist continua present i ens convida a seguir-lo.

Per als fills, Jesús es revela a través del pare i la mare; ja que per a tots dos cada fill és, sobretot, un fill de Déu, únic i irrepetible, amb el qual Déu ha somiat primer. Per això, podia afirmar Joan Pau II que “el futur de la humanitat es forja a la família” [10].

Les famílies que no han pogut tenir fills

¿I quin seria el sentit que han de donar al matrimoni els esposos cristians que no tinguin descendència? A aquesta pregunta, sant Josepmaria responia que, primer de tot, haurien de demanar a Déu que els beneeixi amb els fills, si és la seva Voluntat, com va beneir els patriarques de l’Antic Testament; i després que vagin a un bon metge. “Si malgrat tot, el Senyor no els dóna fills, no han de veure en això cap frustració: han d’estar contents, descobrint en aquest mateix fet la Voluntat de Déu per a ells. Moltes vegades el Senyor no dóna fills perquè demana més. Demana que es visqui el mateix esforç i el mateix lliurament ajudant els nostres proïsmes, sense el goig humà d’haver tingut fills: no hi ha, doncs, motiu per sentir-se fracassats ni per a donar lloc a la tristesa”.

I afegia: “Si els esposos tenen vida interior, comprendran que Déu els urgeix, empenyent-los a fer de la seva vida un servei cristià generós, un apostolat diferent d’aquell que realitzarien en els fills, però igualment meravellós. Que mirin al voltant, i aviat descobriran persones que necessiten ajuda, caritat i afecte. Hi ha a més moltes tasques apostòliques en què poden treballar. I si saben posar el cor en aquesta tasca, si saben donar-se generosament als altres, oblidant-se de si mateixos, tindran una fecunditat esplèndida, un paternitat espiritual que omplirà la seva ànima de veritable pau” [11].

En tot cas, a sant Josepmaria li agradava referir-se a les famílies dels primers cristians: “Aquelles famílies que van viure de Crist i que donaren a conèixer Crist. Petites comunitats cristianes que foren com centres d’irradiació del missatge evangèlic. Llars iguals a les d’altres d’aquells temps, però animats d’un esperit nou, que s’encomanava a aquells qui les coneixien i les tractaven. Això van ser els primers cristians, i això hem de ser els cristians d’avui: sembradors de pau i d’alegria, de la pau i de l’alegria que Jesús ens ha portat” [12].

Ramiro Pellitero

Torna a l’índex

[1] Papa Francesc, Discurs en la Trobada amb les famílies, Manila, Filipines, 16-01-2015.
[2] Cfr. Sant Josepmaria, homilia “Estimar el món apassionadament“, aConverses, n. 121; cfr. “El matrimoni, vocació cristiana“, a És Crist que passa.
[3] Rm 8, 28.
[4] Sant Josepmaria, Apunts presos d’una reunió familiar (1967), recollit en elDiccionario de San Josemaría, Burgos 2013, pàg. 490.
[5] Cf. Gn 2, 24; Mc 10, 8.
[6] Papa Francesc, Audiència general, 27-05-2015
[7] Sant Josepmaria, Converses, n. 93.
[8] Cf. Sant Josepmaria, Apunts presos d’una reunió familiar, 7-07-1974.
[9] Papa Francesc, Discurs en la Trobada amb les famílies, Manila, Filipines, 16-01-2015.
[10] Sant Joan Pau II, Familiaris consortio, n. 86.
[11] Sant Josepmaria, Converses, n. 96.
[12] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 30.

8. L’amor matrimonial, com a projecte i tasca comuna

La unitat és el secret de la vitalitat i la fecunditat en tots els ordres de la vida. La disgregació és el signe, per excel·lència, de la mort física.

Quan es tracta de la unitat entre un home i una dona, per formar una família, la unitat ha de donar-se no només biològicament sinó espiritual. L’amor matrimonial, encara que comenci pel sentiment, es consolida per la unitat d’objectius, desitjos i aspiracions en el projecte comú de vida. “La donació física total seria un engany si no fos signe i fruit d’una donació en la qual és present tota la persona, fins i tot en la dimensió temporal; si la persona es reservés alguna cosa o la possibilitat de decidir d’una altra manera amb vista al futur, ja no es lliuraria totalment” [1].

Sense l’enamorament, l’espècie humana difícilment sobreviuria, però l’enamorament és només ―o primordialment― el moment previ a l’amor durador. Romandre en l’amor no és un ideal ni una qüestió que afecta només als bons costums, a la moralitat, o la fe; és també una exigència de la biologia humana: és a la base que constitueix la família.

Per exemple, el part humà és absolutament únic, diferent, comparat amb el dels animals de qualsevol espècie. Poc abans de néixer, una descàrrega hormonal fa que el cervell del fetus es desenvolupi. I això, fora del que es podria esperar-se d’un mamífer: els simis viuen el desenvolupament equivalent a la infància i a l’adolescència en el si matern; els humans, en canvi, naixem prematurs: el desenvolupament de la infància i la joventut ho vivim fora, sobre el terreny, en família.

Els nens ―gràcies al poderós cervell― aprenen de la vida en temps real. Aquest fet natural ―biològic― reclama una estabilitat en el matrimoni. Per això, alguns autors diuen que el matrimoni indissoluble és una exigència de la naturalesa abans que un producte de les tradicions culturals o de les creences religioses, o un invent de l’Estat.

Quan el sentiment inicial que dóna lloc a l’enamorament desemboca en el matrimoni, l’amor esdevé un compromís de per vida per complementar-se mútuament. Cada cònjuge assoleix la seva plenitud en l’altre.

El compromís que es contrau és molt més que “viure amb”, és viure per a l’altre, allò que significa assumir la personal destinació a l’amor ―a la felicitat, al cel―, lliurant la pròpia vida per l’altre.

Els fills en el projecte comú

Dins el projecte familiar, la formació dels fills ―quan n’hi ha― és potser la tasca principal. Des de petits, necessiten sentir la unitat espiritual en la vida dels pares. “Des del primer moment, els fills són testimonis inexorables de la vida dels pares. (...) De manera que les coses que succeeixen a la llar influeixen per a bé o per a mal en les vostres criatures. Procureu donar-los bon exemple, procureu no amagar la vostra pietat, procureu ser nets en la vostra conducta. (...) Per això, heu de tenir vida interior, lluitar per ser bons cristians” [2].

Tan important com l’aliment, el vestit o l’elecció de l’escola, és la formació en aquelles pautes, actituds i conviccions que fan possible la vida plena de les persones. La vida és unitat, i si volem que els fills tinguin criteris clars, necessiten palpar quotidianament l’amor mutu dels pares; el comú acord sobre les coses importants en el desenvolupament de la família; i, sobretot, han de descobrir de diferents maneres, però en detalls concrets, que són acceptats pel que són; els fills han de percebre en els gestos dels pares vers ells l’afirmació de la seva existència: que bo i què bonic és que tu siguis amb nosaltres, que formis part de la família!

Si els fills viuen en una atmosfera de realitats i no de capricis, serà més fàcil que aprenguin a autogovernar-se i, alhora, que vulguin repetir el model.

És cert que cada fill és una novel·la diferent, que escriuen ells mateixos a mesura que van madurant, però també és cert que en un clima habitual de conflicte i d’inestabilitat és molt més difícil madurar degudament. Sant Josepmaria suggereix al respecte: “Parla’ls raonant una mica, perquè s’adonin que han d’obrar d’una altra manera, perquè així agraden a Déu” [3].

Quan els fills veuen que els pares s’estimen, se senten segurs; això els aporta estabilitat al caràcter: creixen amb serenitat i amb energia per viure. Si, a més, els pares procuren conviure el major temps possible amb ells, aprendran les exigències del lliurament als altres com per osmosi, es contagiaran de l’afecte dels pares, i es reduiran els temors i les possibles ansietats.

Família versus individualisme

La família sorgeix d’un enllaç on dos es fan un, lligats per un vincle contret lliurement. L’amor, per ésser humà i lliure, ha de lluitar per mantenir el compromís assumit, siguin quines siguin les circumstàncies.

El secret de l’amor és voler que l’altre sigui feliç. Si els pares actuen així, els fills aprenen l’amor en la seva mateixa font. No són dos projectes singulars i després reunits o barrejats, sinó un de sol que enriqueix la vida de tots dos. La professió de cadascú, tot i viscuda amb entusiasme, es potencia amb el projecte comú. Si, en treballar, cadascú pensa en l’altre, professió i família es recolzen mútuament; i els anomenats problemes de “conciliació” entre treball i família troben una solució d’acord amb la vocació de la família.

En el matrimoni es crea l’atmosfera que impedeix l’individualisme egoista i es facilita la maduració personal. Aquí la dona, com diu el Papa Francesc, té un paper especial: “Les mares són l’antídot més fort a la difusió de l’individualisme egoista. “Individu” vol dir “que no pot ser dividit”. Les mares, en canvi, es “divideixen”, elles, des que acullen un fill per donar-lo al món i fer-lo créixer” [4].

La dona i l’home madurs saben practicar, amb sentit comú, el respecte a l’autonomia i personalitat de l’altre. És més, cada un viu la vida de l’altre com a pròpia. En aquest sentit, l’expressió “una sola carn” [5] ho diu tot. El mandat de Déu és una proposta de vida en comú per sempre, que implica un lliurament total i exclusiu; podríem dir que es tracta d’una crida a l’amor veritable i compromès. Alhora, tenim la possibilitat de rebutjar-lo. Però acollir en llibertat la invitació de qui és la Vida mateixa és una assegurança de felicitat. “Quan un home i una dona celebren el sagrament del Matrimoni, Déu, per dir–ho així, es «reflecteix» en ells, els imprimeix els seus propis trets i el caràcter indeleble del seu amor. Un matrimoni és la icona de l’amor de Déu amb nosaltres. És molt bonic! També Déu, de fet, és comunió: les tres persones del Pare, del Fill i de l’Esperit Sant viuen des de sempre i per sempre en unitat perfecta. I és justament aquest el misteri del Matrimoni” [6]. La família, seguint aquest programa, ha d’imitar la vida divina en l’amor i en el desbordament de la fecunditat. El individualista ―el “single man”, la “single woman”―, és a les antípodes. Si vol viure i fer viure, el matrimoni ha de seguir les instruccions que Ell mateix ens va donar al principi, “creixeu i multipliqueu-vos” [7].

Déu és una vida de relació permanent [8]. I ha volgut establir amb els homes una Aliança d’amor. En el matrimoni, el “vincle d’amor esdevé en imatge i símbol de l’Aliança que uneix Déu amb el seu poble” [9]. D’aquí com de greu és una ruptura formal, es miri per on es miri.

En la fidelitat matrimonial rau la felicitat. Déu ha estat fidel amb nosaltres, donant-nos tots els béns: en primer lloc, el propi amor del matrimoni i el dels fills. Si els fills maduren en la fidelitat dels pares, aprenen el secret de la felicitat i del sentit de la vida.

L’edifici social, d’altra banda, es construeix amb uns maons que són les famílies i sobre uns fonaments que els formen, la confiança de tots envers tots. Si no hi ha fidelitat en l’àmbit familiar ―ni respecte, ni confiança―, tampoc n’hi haurà a la societat.

Mª Á. García ― A. Segura

Torna a l’índex

[1] Sant Joan Pau II, Exh. ap. Familiaris consortio, 11.
[2] Sant Josepmaria, Notes d’una reunió familiar, 12-IX-1972.
[3] Sant Josepmaria, Notes d’una reunió familiar, 24-XI-1972.
[4] Papa Francesc, Discurs audiència general, 7-I-2015.
[5] Mt 19, 6.
[6] Papa Francesc, Discurs audiència general, 2-IV-2014.
[7] Gn 1, 28 i 2, 24.
[8] Cfr. Sant Tomàs d’Aquino, Summa Theologiae, q. 40, a. 2 i 3.
[9] Sant Joan Pau II, Exh. ap. Familiaris consortio, 12.

9. Els primers anys de vida matrimonial

La decisió està presa. El festeig, el període de verificació de l’amor ha complert la missió i ha permès exclamar: és ell!, és ella! Durant aquest temps, els promesos s’han ajudat a adquirir les virtuts necessàries per aconseguir la posterior comunió matrimonial de vida i per vida.

No ens hem enamorat d’un retrat robot precuinat en la imaginació. Si fos així, hauríem bloquejat l’experiència de l’amor, perquè l’amor sorgeix sempre com una revelació, com una crida inèdita i imprevisible; per això és meravellós. Hi ha algú real davant nostre i s’inaugura una tasca apassionant: el descobriment gradual de l’altre. Estimar, en certa manera, és desvetllar i descobrir al davant l’estimat o l’estimada.

La tasca d’estimar, que és una liberalitat, és també un art que implica un programa per a la vida sencera. “Primer, que us estimeu molt (...) -recomanava sant Josepmaria-. Després, que no tingueu por de la vida; que estimeu tots els defectes mutus que no són ofensa de Déu”. I més endavant: ”ja t’han dit, i ho saps molt bé, que pertanys al marit, i ell a tu”. En aquest mateix sentit aconsellava: ”pregueu una miqueta junts. No gaire, però una miqueta cada dia. No li tiris mai res a la cara, no li vagis amb menudeses mortificant-lo” [1].

Als primers anys de matrimoni concorren dos perfils psicològics, dues biografies personals, dues cultures familiars, dos estils que cal acoblar. No es tracta de demanar a l’altre que s’anul·li per a nosaltres. “Si el marit s’anul·la, què em queda per estimar?” [2]. Al matrimoni no perdrem la nostra personalitat, sinó que guanyem una personalitat nova, la de la nostra dona o el nostre marit.

Educació sentimental per l’amor

L’educació sentimental en els primers mesos i anys de vida en comú és d’importància vital. Cada cònjuge, com qualsevol persona, experimentarà major sintonia amb aquelles maneres de fer (ordre, horaris, seqüències, rutines familiars, vigències socials, normes d’educació, maneres d’estar i modals, disposició de les coses de la casa, de la taula, l’armari, etc.) pròpies de la seva família d’origen, perquè en elles ha educat els sentiments. Podrà haver discrepat en mil assumptes amb els pares, però els sentiments han estat modelats per aquesta biografia familiar prèvia inesborrable, i en aquests hàbits i rutines se sentirà més còmode.

Des del moment en què ens vam casar, hem de fer tabula rasa d’aquestes preferències no per anul·lar-les, insisteixo, sinó per posar-les al mateix nivell que aquelles que la dona o el marit aportin al matrimoni. Tot això neix d’una confiança mútua, reflex de la confiança que Déu ha posat en cada un de nosaltres.

Comentant el capítol segon del Gènesi sobre la creació, ensenya el Papa Francesc: “Així era l’home, li mancava quelcom per arribar a la plenitud, li mancava la reciprocitat”. La imatge de la «costella» “no expressa en cap sentit inferioritat o subordinació, sinó, al contrari, que home i dona són de la mateixa substància i són complementaris i que tenen també aquesta reciprocitat. (...) Suggereix també una altra cosa: per trobar la dona -i podem dir per trobar l’amor en la dona-, l’home primer ha de somiar-i després trobar-la.

La confiança de Déu en l’home i en la dona, als qui confia la terra, és generosa, directa i plena. Es fia d’ells. Però vet aquí que el maligne introdueix en el seu cor la sospita, la incredulitat, la desconfiança. (...) També nosaltres ho percebem dins nostre moltes vegades, tots. El pecat genera desconfiança i divisió entre l’home i la dona” [3].

El nosaltres en què el matrimoni consisteix cal construir-lo amb les vivències personals de cada un dels dos, sense atorgar a priori més valor a les experiències d’un o altre. Entre els dos hem d’anar contrastant-les i decidir les noves maneres que constituiran el nostre projecte comú, i les nostres petites “tradicions” familiars. I és que el matrimoni no consisteix en conviure amb algú que se sumi al nostre propi projecte personal, sinó en elaborar juntament amb aquesta persona allò que serà el nostre únic i irrepetible projecte matrimonial, que després haurem de defensar davant de tots, fins i tot davant els més propers.

Aquest posicionament respectuós davant la cultura familiar del cònjuge serà una ajuda valuosa a l’hora de relacionar-nos amb la família política. El tracte i l’afecte degut a la família de la dona, o del nostre marit, s’aquilotaran amb el coneixement delicat de l’estil familiar, que haurem anat aprenent, i assimilant en el que toqui, en la convivència diària.

Alhora, si som capaços de desenvolupar un estil matrimonial i familiar propi que tingui trets forts i nítids, identificables, la família política de banda i banda es veurà convidada a respectar aquesta identitat familiar i matrimonial que hem sabut generar i transmetre. Per contra, quan el nostre projecte vital sigui difús, els tercers, tant més com més ens apreciïn, se sentiran impel·lits a proveir-nos -fins i tot amb indegudes, encara que benintencionades, intromissions- d’un model a seguir.

Com la construcció d’aquest projecte comú, del nosaltres de què parlem, està essencialment integrada per renúncies i cessions mútues, és molt probable que alguns costums nous ens resultin aliens i ens costi al principi identificar-nos amb ells. No importa. Si hi ha amor i equilibri, és qüestió de temps. Així ens ha passat amb tants hàbits i pràctiques (de pietat, per exemple) que ens eren estranyes al descobrir-les, i que amb el temps es van integrar en la nostra vida fins a formar part del nostre jo.

En aquests primers anys haurem també de definir l’estil de vida respecte a l’ús del temps de descans i diversió, de les despeses; a la feina, en els plans conjunts, en la dedicació a algun voluntariat o tasca social, en la integració i acomodació de la vida de pietat -tant personal, com en família-, i en molts altres camps d’actuació que aniran sortint.

Comunicació centrada en l’altre

La comunicació en la persona és omnicomprensiva. Comuniquem amb tot i en tot moment, però no deixa de ser una tècnica millorable. No és aquest un lloc per a gaires aprofundiments, però pot ser útil centrar el tema de la comunicació matrimonial considerant-ne els objectius.

Quan la comunicació s’adreça a un propòsit immediat i efímer (que algú em compri un bé o contracti un servei, per exemple), l’interès està centrat en mi, mentre que la tècnica utilitzada es dirigeix a provocar un canvi en l’altre (que em compri); quan la comunicació persegueix un bé més intens i durador (una bona relació de feina), l’interès està centrat en la relació mateixa i la tècnica s’orienta a tots dos (jo cedeixo en alguna cosa sense grans transformacions personals, però exigeixo que l’altre també ho faci); quan la comunicació va darrere d’una meta íntima i definitiva (estimar algú per sempre), llavors l’interès se centra en l’altre i la tècnica s’encamina cap a un mateix (jo vull canviar per fer-te feliç!).

Podria, doncs, afirmar-se que en la mateixa mesura que em centro en mi, exigiré a l’altre que canviï i s’adapti als meus desitjos; al contrari, si em centro en l’altre, intentaré canviar jo i adaptar-me a ell.

Aquest és l’enfocament adequat: “davant de qualsevol dificultat en la vida de relació tots haurien de saber que hi ha una única persona sobre la qual cal actuar per fer que la situació millori: un mateix. I això és sempre possible. D’ordinari, però, es pretén que sigui l’altre cònjuge qui canviï i gairebé mai no s’aconsegueix (...) si vols canviar el cònjuge canvia tu primer en alguna cosa” [4].

Fecunditat d’amor i de vida

Els primers anys de matrimoni constitueixen el moment propici per posar els fonaments de l’amor. I el fonament natural de l’amor, de qualsevol amor, és la fecunditat. Tot amor és fecund, tendeix a expandir-se, és espiritual i materialment fèrtil. L’esterilitat mai no ha estat atribut de l’amor. No és avar ni mesquí; la mesura de l’amor és estimar sense mesura, deia Sant Agustí.

Un amor que es basa en el càlcul, en el recompte, en la limitació és un amor que es nega a si mateix. Tot amor es desborda, és excèntric, convida a sortir d’un mateix, és ric en detalls, en atencions, en temps, en dedicació..., i també en fills, si Déu els envia, almenys en la intenció.Més enllà d’aquesta fecunditat genèrica, pròpia de qualsevol amor, el canal natural, específic, el més propi, el que distingeix el matrimoni dels altres amors humans és la possibilitat de transmetre la vida: els fills. “Així, el començament fonamental de la família és el servei a la vida, el realitzar al llarg de la història la benedicció original del Creador, transmetent a la generació la imatge divina d’home a home (cfr. Gn5,1-3 )” [5].

En aquest terreny, per tant, el propi de l’amor és la fecunditat, almenys, de desig, ja que la biològica no sempre depèn de nosaltres, i de fet, hi ha matrimonis amb impediments per tenir-ne que són exemple de fecunditat, precisament en l’obertura profunda al cònjuge i tota la societat. Un amor matrimonial que es tanqués voluntàriament a la possibilitat de transmissió de la vida seria un amor mort, que es nega a si mateix i, per descomptat, no seria matrimonial.

Una qüestió diferent és el nombre: qui pot posar mesura a l’amor? ..., Més encara, qui pot jutjar i xifrar l’amor d’altres en un nombre? Cal ser molt cauts i no jutjar mai, ja que poden haver motius per espaiar els naixements dels fills (respectant la naturalesa mateixa de les relacions conjugals). Cal, però que quedi clar: el principi de l’amor és la fecunditat, no l’esterilitat. I els fills, com són persones, es pensen un a un amb llibertat i generositat, és a dir, amb amor.

Javier Vidal-Quadras

Torna a l’índex

[1] Sant Josepmaria, Apunts d’una tertúlia, Santiago de Xile, 7-VII-1974.
[2] M. Brancatisano, La Gran Aventura.
[3] Papa Francesc, Audiència general, 22-IV-2015.
[4] U. Borghello, Las crisis del amor.
[5] Sant Joan Pau II, Ex. Ap. Familiaris consortio, n. 28.

10. Ambient de la llar, escola d’amor

La família és una cèl·lula oberta al servei de la societat, no és una institució tancada, llunyana i d’àmbit estrictament privat. Com diu el Catecisme de l’Església Catòlica: “La família és la cèl·lula original de la vida social. És la societat natural on l’home i la dona són cridats a donar-se ells mateixos en l’amor i el do de la vida. L’autoritat, l’estabilitat i la vida de relacions dintre la família constitueixen el fonament de la llibertat, de la seguretat i de la fraternitat a l’interior de la societat. La família és la comunitat on, des de la infantesa, es poden aprendre els valors morals, començar a honorar Déu i a fer un bon ús de la llibertat. La vida de família és la iniciació a la vida en la societat” [1]. D’acord amb això, podem dir que la família és l’àmbit natural de l’amor.

Una família en sortida: donar i rebre

Aquest amor, propi dels cònjuges, és voler que l’altre existeixi i que existeixi bé, no de qualsevol manera: perquè t’estimo cerco el teu bé, la teva felicitat. Amb l’arribada dels fills l’amor entre els esposos augmenta, es multiplica i es manifesta en la recerca del bé per cada fill, a voler el millor per a ells -en tots els aspectes: físic, emocional, espiritual, etc.-. Però com la família no es tanca en si mateixa, sinó que transcendeix el seu mateix àmbit i s’incardina en la societat -més encara, sense família no hi ha societat-, aquest amor que va començar sent dels esposos i després va desembocar en els fills, està cridat també a ampliar-se: tots mereixen participar de l’amor que irradia de la família, que es manifesta en el desig de bé.

Per assolir que l’amor creixi, cada família ha de procurar eixamplar la capacitat de donar i de rebre. De vegades, es dóna una tendència a dividir la profunda unitat donar-rebre; el resultat és la disgregació de la família, ja que sembla que “... respecte al donar és dels pares; respecte al rebre, és dels fills. I el resultat és un conjunt d’éssers humans minsament units per l’amor familiar: pares sacrificats, fills més o menys irresponsables ... Els uns i els altres han de donar i rebre. Primerament, donar, perquè tota persona és un ésser d’aportacions. i després, rebre per més donar, per donar millor” [2]. Com diu Enrique Rojas:” L’amor no és egoista. L’única referència és l’altre. L’amor acaba amb la vida en soledat”. Però aquest amor cal concretar-lo. En referència a això el Papa Francesc comenta:

“Mireu que l’amor... no és l’amor de les telenovel·les. No; és una altra cosa. L’amor cristià té sempre una qualitat: allò concret (...) Jesús mateix, quan parla de l’amor, ens parla de coses concretes: donar de menjar els famolencs, visitar els malalts... “.

El Papa ens suggereix dos criteris. El primer és que l’amor està més en les obres que en les paraules. Jesús mateix ho va dir: no els qui em diuen “Senyor, Senyor”, els qui parlen molt, entraran en el Regne del cel; sinó aquells que compleixen la voluntat de Déu. És la invitació, per tant, a estar en el «concret» complint les obres de Déu. Així, el primer criteri és estimar amb obres, no només amb paraules. El segon és aquest: en l’amor és més important donar que rebre. La persona que estima dóna, dóna vida, dóna coses, dóna temps, es lliura a si mateix a Déu i als altres. En canvi la persona que no estima i que és egoista cerca sempre rebre. Busca sempre tenir avantatge [3].

Actualment, hi ha moltes persones necessitades d’ajuda, per causa de les circumstàncies més diverses: la fam, l’emigració a causa de la guerra, les víctimes d’abusos i violències i del terrorisme, persones damnificades per catàstrofes naturals, d’altres perseguides per la fe, el drama de l’avortament i de l’eutanàsia; l’atur, sobretot dels joves; ancians que viuen en soledat. Totes aquestes realitats conviuen d’una manera o altra amb nosaltres, en el dia a dia i és allà on cada persona, cada família, està cridada a ser un agent d’ajuda i de canvi a favor dels més necessitats.

Com diu el Concili Vaticà II: “La família ha rebut directament de Déu la missió de ser la cèl·lula primera i vital de la societat. Ha de complir aquesta missió si, per la pietat mútua dels membres i la pregària dirigida a Déu en comú, es presenta com un santuari domèstic de l’Església; si la família sencera pren part en el culte litúrgic de l’Església; si, per fi, la família practica activament l’hospitalitat, promou la justícia i altres obres bones al servei de tots els germans que pateixin necessitat. Entre les diverses obres d’apostolat familiar poden recordar-se les següents: adoptar com a fills nens abandonats, rebre amb gust els forasters, prestar ajuda en el règim de les escoles, ajudar els joves amb el consell i mitjans econòmics, ajudar els promesos a preparar-se millor per al matrimoni, prestar ajuda a la catequesi, sostenir els cònjuges i famílies que estan en perill material o moral, proveir la gent gran no només d’allò indispensable, sinó procurar els mitjans justos del progrés econòmic” [4].

En aquest Any Jubilar de la Misericòrdia se’ns presenta una nova oportunitat per viure l’amor familiar, i concretar l’amor en els necessitats. L’elenc de les obres de misericòrdia ens ofereix la possibilitat d’obrir-nos, de donar-nos als altres. El Papa Francesc ens crida a redescobrir les obres corporals: donar menjar als famolencs, donar de beure als assedegats, vestir els nus, acollir l’estranger, assistir els malalts, visitar els presos, enterrar els morts. I no oblidar-nos de les espirituals: aconsellar els qui dubten, ensenyar els ignorants, advertir els pecadors, consolar els afligits, perdonar les ofenses, suportar pacientment les persones molestes, resar a Déu pels vius i els difunts. “La misericòrdia no és bonisme, ni un mer sentimentalisme”; ben al contrari, és manifestació de l’Amor infinit de Déu per cada un i la concreció humana de l’amor cap al proïsme.

És així com la família està cridada a ser “escola de generositat”; és a dir, en la família “s’aprèn que la felicitat personal depèn de la felicitat de l’altre, es descobreix el valor de la trobada i del diàleg, la disponibilitat desinteressada i el servei generós”.

“Els nens que veuen a casa com es va cercant sempre el bé comú de la família, i com uns es sacrifiquen per uns altres, estan aprenent un estil de vida basat en l’amor i en la generositat. És una vivència que deixa una empremta inesborrable. Creixeran sabent que integrar-se en la societat no és només rebre, sinó rebre i aportar” [5].

Donar-se en la mateixa família

Moltes vegades -i cal fer-ho- esguardem realitats llunyanes buscant fer el bé: donem diners, temps, quefer, oblidant potser que en els més pròxims tenim el nostre primordial i més important camp d’acció. No només amb el cònjuge i els fills, sinó amb els pares ja grans, i potser malalts, que requereixen una atenció especial; amb parents necessitats per diferents causes; amb amics propers que requereixen el nostre consell; amb persones conegudes als que veiem i tractem regularment i que precisen temporalment d’una llar, de la presència d’un amic, etc. Per als cònjuges cristians, la primera “perifèria” és la pròpia família, on potser es trobin els més necessitats del seu do amorós. Després, el món sencer per “ofegar el mal amb abundància de bé” [6], com li agradava dir a sant Josepmaria.

Tornant al cas dels més ancians a les famílies, ells mereixen -igual que els nens- una sol·licitud especial, bé siguin els propis pares o altres familiars propers que pel pas dels anys necessiten atencions particulars. L’esperança de vida és cada vegada més llarga; no s’ha produït, però, un avanç paral·lel en la cura de la gent gran, els quals moltes vegades són considerats una càrrega difícil de suportar, o pitjor encara els qui per determinades circumstàncies es troben en situació de desemparament i abandonament. Amb cada un d’ells hem de ser amables, pacients, entregats, oferir-los el nostre temps, el nostre afecte i ajuda en les necessitats, i ensenyar els fills a actuar de la mateixa manera. El dia de demà seran ells els qui potser hagin de tenir cura dels pares i, si no ho han vist, si no ho han viscut, no sabran o no voldran fer-ho. La família és el lloc on els més febles troben auxili i protecció. Per això, és el millor àmbit per tenir cura de la gent gran. Benet XVI deia: “La qualitat d’una societat, voldria dir d’una civilització, es jutja també per com es tracta la gent gran i pel lloc que se’ls reserva a la vida en comú”.

Aquest donar-se als qui estan a prop de cada un, si és per amor, es fa amb l’alegria dels que se saben fills de Déu, destinats a la felicitat que només es troba fent el bé.

C. Oquendo Madriz

Torna a l’índex

[1] Catecisme de l’Església Catòlica, 2207.
[2] Oliveros F., La felicidad en las familias, Loma Editorial, 1988, Mèxic.
[3] Cfr. Papa Francesc, Homilia a Santa Marta, 09.01.2014.
[4] Decret Apostolicam Actuositatem (18 novembre 1965), n. 11.
[5] Lacalle Noriega, M., La dimensión pública de la familia. Álvarez de las Astúrias, N. (Ed.), Redescubrir la familia, Palabra, 1995, Madrid.
[6] Sant Josepmaria, Solc, n 864.

11. La família dóna sentit a la feina

“Ortega y Gasset ha recordat la història de l’explorador del pol que després d’apuntar amb la brúixola cap al nord, corre amb el trineu (...) per comprovar que es troba al sud de la posició inicial. Ignora que no viatja per terra ferma, sinó sobre un gran iceberg, que navega en direcció oposada a la seva marxa. També avui molts, amb bona voluntat, posem la brúixola apuntant al nord per avançar, ignorant que surem sobre el gran iceberg de les ideologies i no sobre la terra ferma de la veritat de la família” [1]

Al bressol de la humanitat, hi ha les pautes necessàries, la brúixola que marcarà sempre el nord.

La primera d’aquestes pautes o claus assenyalades en el Gènesi és que hem estat creats per estimar i ser estimats, i això es realitza en el “sereu una sola carn” [2] d’home i dona, un do de sí enriquidor i fecund, que s’obre a noves vides. El matrimoni, configurat com a lliurament recíproc, com crida a l’amor, pot ser una primera pauta.

La segona deriva de l’anterior, i es concreta en el mandat diví: “Creixeu, multipliqueu-vos i domineu la terra” [3]. Aquí apareix la connexió entre família (“multipliqueu”) i treball (“domineu la terra”), inseparablement units en un mandat únic. És a dir, des que Déu crea l’home deixa clara l’obligació de treballar, i també el sentit profund de la feina: no es tracta de la mera realització personal, o d’un caprici, o d’un passatemps, sinó de transformar la terra per convertir-la en llar. Des de l’origen de la humanitat, treball i família van units i el sentit del treball no és altre que servir la família. És una forma de lliurament -com ho era la dels esposos Adam i Eva-, un do de si, mai un do per a un mateix.

Sentit de la família

No obstant això, en l’últim segle i mig s’ha produït -almenys als països més desenvolupats- una ruptura, i dóna la sensació que família i treball, que en l’origen eren inseparables, són ara irreconciliables; la família es mostra com un obstacle per al treball, i viceversa. Ser mare, per exemple, ha esdevingut per a moltes dones un repte laboral. Aleshores, on queda aquell precepte del Gènesi? Allò que era un mandat únic, i vocació originària, s’ha transformat, per a molts, en un dilema: o treball o fills; o treballes o tens cura de la llar; les dues coses alhora semblen un impossible.

Resulta significatiu que aquesta contraposició coincideixi en el temps amb la crisi de la família. Això pot portar-nos a pensar que una crisi hagi portat a l’altra, atès que les seves arrels comuniquen. La pèrdua del sentit de la família comportaria la pèrdua del sentit de la feina. De fet, en força casos, ni es concep el treball com un servei per a la família, sinó com un fi en si mateix; ni hi ha llar, o són llars trencades, desateses, o mancades de l’escalf de família.

En produir-se aquesta contraposició, en molts països d’Occident, s’han invertit els termes: l’empresa es presenta com una família, i la família es reinventa com una empresa, amb repartiment de funcions i quotes paritàries, tal com apuntava Arlie Hochschild en un estudi d’eloqüent títol: “Quan el treball es converteix en la casa i la casa es converteix en treball” [4].

Però seria erroni pensar que l’ambient de la llar s’aconsegueix mitjançant les quotes paritàries o una espècie de divisió del treball. S’aconsegueix, més aviat, recuperant el sentit genuí de la família i, alhora, el sentit genuí de la feina. La veritable conciliació no depèn -només- de les lleis de l’Estat, sinó fonamentalment que es conciliïn marit i dona. Perquè ells són els veritables artífexs de la llar. Són lliures per treballar fora de casa i tenir fills, optant per recuperar la feina a la llar.

Això resoldria el dilema a què ens referíem abans.

Vindrà després l’intent per transformar les lleis perquè l’Estat faciliti aquesta elecció al servei de la família, i aconseguir una cultura empresarial en aquesta línia. Però primer han de ser les mateixes famílies, els esposos, qui reconquistin el sentit genuí del treball com a do de si i servei al cònjuge i als fills. Hi haurà mares que optaran per mantenir una activitat professional fora de casa i altres per dedicar-se plenament a la llar, essent les dues igualment legítimes i, a més, sabent que el treball és servei i no fi en si mateix.

La llar, punt de trobada

Forjada així, la llar esdevindrà punt de trobada de les dues realitats: família i treball. La llar com a àmbit del do de si i de l’amor dels esposos, i per tant de la veritable conciliació; i com a tasca comú que és de tots els membres de la família. La casa no és només recer per descansar i tornar a la feina, sinó el lloc de l’amor sacrificat, l’escola de virtuts, i la millor resposta al mandat de “creixeu, multipliqueu-vos i domineu la terra”.

Sense sortir de les quatre parets de la llar es pot transformar el món: “m’atreveixo a afirmar que, en una bona part, la trista crisi que pateix ara la societat té les seves arrels en el descuit de la llar” [5].

Si el centre de la llar és l’amor dels esposos que transmet vida i s’irradia als fills, els eixos són el llit conjugal i la taula, entesa aquesta com a espai de convivència entre pares i fills i entre germans, àmbit d’acció de gràcies a Déu i de diàleg. És significatiu que els atacs més durs que està patint la família es produeixen aquí: en el primer cas, des de l’hedonisme i la ideologia de gènere, que separen els aspectes unitiu i procreatiu de l’acte conjugal; i en el segon, a través del soroll generat pel mal ús de la televisió, internet i altres tecnologies que tendeixen a aïllar els adolescents, impedint la seva obertura als altres.

No és casual que una de les primeres mesures que van adoptar alguns règims totalitaris fora prohibir la fabricació de taules altes, i promoure l’ús de tauletes baixes o individuals; amb això resultava molt difícil la reunió familiar per dinar o sopar. En l’actualitat, l’abús de la televisió i de la tecnologia -unit a altres factors com la feina o les llargues distàncies- estan produint un efecte semblant en el si de les famílies.

La importància de la taula

Retornar la seva categoria a la taula és una manera de recuperar l’ambient de la llar. A la taula conflueixen els dos elements del doble mandat del Gènesi: la família, pares i fills - “creixeu i multipliqueu-vos” -, i el fruit del treball - “domineu la terra” -. La taula brinda l’ocasió d’agrair al Creador el do de la vida i dels dons de la terra: és diàleg amb Déu, també a través de la materialitat dels aliments que rebem de la seva bondat; i té una decisiva funció educativa i comunicativa: els fills es nodreixen del menjar, i també de la paraula, de la conversa, del debat d’idees, i fins i tot dels frecs i discussions, que contribueixen a forjar el seu caràcter.

D’aquí la importància de dedicar un temps diari i específic a la taula. Si no és possible esmorzar o dinar junts, almenys convé reservar el sopar per propiciar aquest espai de diàleg i convivència.

Un espai que es prepara amb temps i il·lusió; que es construeix amb renúncia i sacrifici; que s’inicia amb la benedicció dels aliments [6], i que gira al voltant d’una conversa. És una ocasió d’or perquè els pares eduquin no amb discursos, sinó amb gestos menuts, detalls aparentment insignificants; i perquè els germans aprenguin a entendre, col·laborar, renunciar... Temps i llocs compartits que formaran la seva identitat, records inesborrables que els marcaran indeleblement.

Una il·lusionant tasca que implica a tots, ja que l’oració, l’acció de gràcies i el diàleg, més que el menjar, és el que realment alimenta i sosté a la família.

Apostar per una cultura de la família suposa “baixar-se” de l’iceberg d’ideologies enganyoses i recuperar el sentit genuí del doble mandat del Gènesi. I es pot assolir des d’un perímetre tan modest com les quatre parets de la llar, contorn paradoxal perquè sempre és “més gran per dins que per fora”, com ho descrivia Chesterton; rescatant la comunicació, l’amor dels esposos, i la participació en la taula; deixant sempre un plat més..., per si Déu vol venir a sopar aquesta nit.

Teresa Díez-Antoñanzas González i Alfonso Basallo Fuentes

Torna a l’índex

[1] J. Granados, Ninguna familia es una isla, Burgos 2013.
[2] Gn 2, 24.
[3] Gn 1, 28
[4] A.R. Hochschild, “When work becomes home, and home becomes work”, California Management Review (1997), 79-97.
[5] X. Echevarría, Carta pastoral, 01.06.2015
[6] Cfr. Papa Francesc, Carta encíclica Laudato si‘, n. 227.

12. Treball i família: algunes pautes per conciliar-los

Vida familiar i vida laboral

Avui és freqüent trobar molts matrimonis que pateixen una contínua tensió en intentar conciliar la vida professional i la vida familiar. Es troben amb manca de temps i d’energia per arribar a tot: l’atenció dels fills, la cura de la casa, les exigències del treball professional... Aquesta tensió pot afectar molt negativament la família. Malgrat els esforços que fan els esposos, sovint se senten derrotats pel remolí que imposa la vida contemporània. Què està passant?

El repte de la conciliació entre la vida laboral i la vida familiar sembla irrompre com un fenomen complex, que força matrimonis per ara no han sabut resoldre. Potser, la causa amb més incidència en aquest fet ha estat la incorporació massiva de la dona al mercat laboral durant els segles XIX i XX, la qual cosa ha canviat una dinàmica tranquil·la on semblava imperar una distribució clara de tasques: l’àmbit domèstic era més propi de la dona i el laboral fora de casa de l’home. Aturant-nos a pensar sobre la situació en què es troba la família en l’actualitat, veiem que hi ha aspectes ambivalents. Així ho descriu la Exhortació apostòlica Familiaris Consortio:

“D’una banda hi ha una consciència més viva de la llibertat personal i una atenció més gran a la qualitat de les relacions interpersonals en el matrimoni, a la promoció de la dignitat de la dona, a la procreació responsable, a l’educació dels fills; hom té a més consciència de la necessitat de desenvolupar relacions entre les famílies, amb vista a una ajuda recíproca espiritual i material, al coneixement de la missió eclesial pròpia de la família, a la seva responsabilitat en la construcció d’una societat més justa. D’altra banda no falten, però, signes de preocupant degradació d’alguns valors fonamentals: una equivocada concepció teòrica i pràctica de la independència dels cònjuges entre si; les greus ambigüitats sobre la relació d’autoritat entre pares i fills; les dificultats concretes que sovint experimenta la família en la transmissió dels valors; el nombre cada vegada més gran de divorcis, la plaga de l’avortament, el recurs cada vegada més freqüent a l’esterilització, la instauració d’una tan real como falsa mentalitat anticoncepcional” [1].

Aquesta síntesi pot servir-nos per orientar cada situació de la vida (personal, laboral, familiar, social, etc.), i donar-li el lloc i la rellevància que li correspon.

Sentit de la feina

En primer lloc, cal pensar que d’alguna manera la feina es fa present en totes les esferes de la nostra vida: ja sigui no-remunerada, professional, domèstica o social; el cristià sempre pot treballar, esforçar-se, a semblança de Jesucrist i del Pare: “El meu Pare treballa sempre, i Jo també treballo” [2].

El treball és un terreny connatural a l’ésser humà. Hem estat creats per treballar [3]; no només per aconseguir una manutenció, sinó per contribuir al progrés social i al bé de tota la humanitat. Com explica la Gaudium et Spes, Déu decideix crear l’home i la dona perquè governin les coses de la terra en justícia i santedat. Aquesta és la seva feina. En el sentit més originari, el treball no és altra cosa que l’activitat de l’ésser humà que interactua amb la creació material; de manera que, constitutivament, estem fets per treballar: “homo, quasi adiutor est Dei”, com l’ajudant de Déu, diu audaçment Sant Tomàs d’Aquino; ja que la creació, éssent perfecta perquè és obra de Déu, alhora pot ser perfeccionada per la llibertat de l’home.

Així mateix, sabem que el dolor i el cansament s’uneixen a la feina després del pecat original. Tanmateix, més que el cansament, la pitjor conseqüència del pecat potser és l’orgull: la deformació de la feina que ens condueix a oblidar que som ajudants de Déu, a invertir els termes i voler, per la feina, ser com déus.

Som col·laboradors de Déu en la família, en la cura dels fills, en el treball professional. Si ens deixem portar per l’orgull o per la mandra, no prendrem les decisions encertades per aconseguir l’equilibri adequat en la nostra família. Per exemple, l’orgull professional desmesurat o el rebuig de tasques de menor brillantor podrien fer-nos deixar de banda l’ambient familiar, on trobem la font més gran de felicitat.

Unitat de vida

En segon lloc, les esferes professional i domèstica no haurien d’enfrontar-se, ja que en realitat es complementen: l’àmbit familiar s’enriqueix amb la vida professional i, al mateix temps, la vida professional s’omple de sentit i d’il·lusió des de la perspectiva familiar.

Una cosa que ja apuntava sant Josepmaria: “Són compatibles els dos treballs. Tu els fas compatibles. Avui, a la vida, gairebé tothom té la pluriocupació. (...) I et dic que tens raó, que són dues tasques perfectament compatibles” [4].

Tanmateix, com assenyala el Papa Francesc, “la família és un gran punt de verificació. Quan l’organització de la feina la té com a ostatge, o fins i tot en dificulta el camí, llavors estem segurs que la societat humana ha començat a treballar en contra de si mateixa. Les famílies cristianes tenen en aquesta articulació un gran repte i una gran missió. Elles porten en si els valors fonamentals de la creació de Déu: la identitat i el vincle de l’home i la dona, la generació dels fills, la feina que té cura de la terra i fa habitable el món” [5].

La coherència cristiana porta a prioritzar, segons les circumstàncies, cadascuna de les tasques que es deriven de la nostra condició de pares, cònjuges, amics, companys, etc. Aquí rau la lluita per mantenir la unitat de vida: establir les prioritats; és a dir, fixar la vista en els objectius més alts d’amor a Déu i amor als altres en qualsevol àmbit que ens desenvolupem.

Aquestes metes ens ajuden a posar al seu lloc els múltiples quefers, que són jerarquitzats d’acord amb aquest ideal de vida. I, al mateix temps, a tractar de viure’ls amb intensitat, traient-los el màxim de partit: amb els peus ben ancorats a terra i la vista al cel, com agradava repetir a sant Josepmaria. En definitiva, més que conciliar, es tracta d’integrar les diferents activitats de cada jornada -o, almenys, d’intentar-ho cada dia-.

La feina de la llar

En gran mesura, hom mira de dissenyar un projecte matrimonial propi, que s’adeqüi a les necessitats de cada família: sense fills, amb molts o pocs fills, fills amb necessitats especials, amb cura dels avis... Si un dels cònjuges decideix dedicar-se a cura de la llar és una opció legítima. En concret, són moltes les mares que opten exclusivament per la la llar. Amb mentalitat professional, també elles han de conciliar aquesta feina amb la vida familiar.

La cura de la llar es tradueix en estar pendent de mil detalls de la convivència diària que, realitzats amb amor, excedeixen de transcendència humana i sobrenatural. Com explica una mare anglesa de cinc fills, “al cap i a la fi, gran part de la vida consisteix en coses petites: anar ordenant tot quan plego , per amor; oferir el rentat dels mitjons pudents per la tasca apostòlica de l’Església a Kazakhstan; escoltar un fill quan estic esgotada i desitjant cinc minuts de pau; ser educada amb el venedor de finestres que truca just quan soc amb el dinar a taula...” [6].

Pautes per a l’equilibri feina / família

La primera part d’aquest article versa sobre la unitat de vida i la integració desitjable entre treball professional i vida familiar. En aquesta segona part s’ofereixen algunes pautes per avançar en l’afany per fer compatibles ambdós àmbits. Aquestes regles podrien resumir-se en quatre: anticipar, assumir, aprendre i estimar.

- Anticipar

- Assumir

- Aprendre

- Estimar

Per arribar a tot convé ser pràctics i anticipar tot el possible les tasques. Amb suficient antelació, podrem col·locar primer les grans “pedres”, les importants, perquè cada tasca tingui el seu lloc i hi pugui cabre tot. Així mateix, per anticipar, hem de tenir clara la prioritat dels quefers: Déu, els altres i jo, és una forma ràpida de sintetitzar l’ordre que hauria de regir la vida del cristià.

A vegades, això pot suposar especificar dia i hora per a cada tasca sense deixar res a la improvisació. Només si tenim un pla serà possible ser flexibles i encaixar els imprevistos que se’ns presenten al llarg del jorn.

Una manera d’anticipar i ser flexibles és aplicar també a la gestió de la llar allò que ja funciona a les empreses: fixar-se objectius, estratègies, comeses que es puguin delegar i que cal comunicar-les amb temps. Si la nostra família és el “negoci més important”, hem d’organitzar cada pas. Deixar-ho tot en mans de l’espontaneïtat no assegura la pau ni l’ordre que la convivència.

El que val costa, diu el refrany. El millor és apropiar-se com més aviat de la gran energia física i mental que això suposa. “El repte de l’equilibri rau en saber viure amb coherència el projecte familiar, assumint que hem assumit una sèrie d’obligacions que ens hem de esforçar per viure, fugint d’excuses que impedeixin o lesionin el compliment de aquestes obligacions i vivint amb realisme cadascuna de les situacions que se’ns presentin a la vida” [7].

Un determinat moment de la vida en què es necessita tirar endavant molta feina, fora i dins de la llar, exigeix grans dosis de realisme i de generositat; i també estar despresos de la tendència al perfeccionisme i les manies personals.

No estem sols ni som els únics que hem intentat conciliar la feina i la família. Hi ha diferents maneres d’afrontar una existència amb múltiples fronts que atendre. Per exemple, es pot aprendre molt de la participació en uns cursos d’orientació familiar, o dels testimonis d’altres pares cristians que lluiten per viure com a tals, integrant els àmbits laboral i familiar [8].

En concret, mantenir l’equilibri adequat entre la feina i la família suposa sovint gestionar bé el nostre recurs més escàs: el temps. Hi ha diferents trucs i consells per maximitzar el temps:

- “Fes el que cal i estigues pel que fas” deia sant Josepmaria [9]. D’aquesta manera, evitarem perdre el temps en concentrar-nos de nou en cada cosa, procurant acabar-la en l’interval assignat. Podrem també oferir-la a Déu i evitar la dispersió que suposa estar pendent de diversos assumptes alhora.

- Fixar un temps per al treball professional. Resulta imprescindible posar un límit setmanal a les hores que es dedicaran a la feina fora de la llar. El temps per ser amb els fills i el cònjuge hauria de resultar sagrat.

- Evitar activitats estèrils, com ara veure programes de televisió que no aporten res, converses inútils o perjudicials, etc., que resulten veritables lladres del temps. Com explica la professora Núria Chinchilla, podríem en ocasions donar la culpa del nostre aclaparament als altres, a les circumstàncies, i que sovint perdem el temps en activitats sense importància: “I si ens fixem primer en nosaltres mateixos? Perquè aquesta és l’única realitat que està a les nostres mans canviar. Segurament, ens trobarem amb una manca d’organització personal, confusió de les prioritats, escassa delegació en els col·laboradors, excés d’optimisme en apreciar les pròpies habilitats i potencial de treball, pretensió d’abastar un camp d’activitat massa ampli, poca puntualitat i control de l’horari, dilació o precipitació en les decisions importants...” [10].

- Temps de qualitat. Una vida sana de família requereix tanta quantitat com qualitat de temps, per poder així desenvolupar les funcions derivades dels nostres rols de pares/mares i esposos. Una manera d’aprofitar-lo és orientar els caps de setmana i les vacances: un temps de “lliure disposició” per tenir cura especialment del matrimoni i dels fills, avançant així en el desitjat equilibri. Podem pensar activitats que ens permetin ser junts, que ens enriqueixin i que ens potenciïn com a membres d’una família. Si no prioritzem aquest temps amb el cònjuge i els s fills, si organitzem unes vacances molt emocionants, però que no ens permeten ser junts amb la tranquillitat que requereix la convivència, no haurem avançat en el projecte comú que és el matrimoni i la família.

- Fixar temps de reflexió. Com més abundants són les diverses tasques que hem de realitzar, resulta més necessari fer “aturades” durant el dia, per pensar com organitzar-se millor. Per a un cristià aquests temps de reflexió són temps d’oració. Déu ens acompanya sempre i podem demanar-li ajuda en aquests moments de gran activitat.

En definitiva, l’amor de Déu dóna unitat, posa ordre en el cor, ensenya les prioritats. “Entre aquestes prioritats, hi ha saber situar sempre el bé de les persones per sobre d’altres interessos, treballant per servir, com a manifestació de la caritat; i viure la caritat de manera ordenada, començant pels qui Déu ha posat més directament a la nostre cura” [11].

L’amor als altres ens fa enfocar bé la nostra vida i adonar-nos d’allò positiu de la nostra situació: si hem de conciliar una feina exigent amb una família és que som molt afortunats. No som víctimes sinó creditors de grans dons.

Rosalía Baena

Torna a l’índex

[1] Sant Joan Pau II, Familiaris Consortio, n. 7
[2] Jn 5, 17.
[3] Cfr. Gn 2, 15 (Vg).
[4] Sant Josepmaria, Notes d’una reunió familiar, Santiago de Xile, 7-VII-1974.
[5] Papa Francesc, Audiència general, 19-VIII-2015.
[6] Cfr. Http://opusdei.es/es-es/article/cuidar-de-mi-famil...
[7] Cf.. “Família i treball” (Nota tècnica. Curs Amor Matrimonial II)
[8] Cfr. Per exemple:
http://opusdei.cat/ca-es/article/familia-treball-i-bon-humor/
http://opusdei.es/es-es/article/la-dificil-combinacion-de-familia-y-trabajo/
http://opusdei.es/es-es/article/cuidar-de-mi-famil...
http://opusdei.cat/ca-es/article/la-familia-la-feina-la-meva-illa-i-altres-animals/
http://opusdei.es/es-es/article/tener-una-familia-...
[9] Sant Josepmaria, Camí, n. 815.
[10] Núria Chinchilla i Consuelo León. La ambición femenina. Como re-conciliar trabajo y familia, Madrid, Ed. Aguilar, Madrid 2004 p. 12.
[11] Cfr. J. López Díaz i C. Ruiz, “Treball i família”, a (http: //opusdei.es/es-es/document/trabajo-y-familia...)

13. Enfortir l’amor: el valor de les dificultats

“Els casats -recordava sant Josepmaria- són cridats a santificar el matrimoni i a santificar-se en aquesta unió; per això cometrien un greu error si edifiquessin la seva conducta espiritual al marge de la llar” [1].

Ningú es casa per separar-se. Ningú porta un fill al món per fer-lo infeliç. Tanmateix, la realitat mostra diàriament situacions difícils, no desitjades, que semblen negar premisses tan evidents com aquestes.

Una decisió de vertigen

Certament, casar-se per sempre no és una decisió fàcil. Com tot compromís definitiu, produeix un vertigen existencial. Però un cop presa, amb plena consciència i determinació, el vertigen desapareix i es transforma en seguretat i alegria.

La llibertat ha parlat i l’esperit atent descobreix llavors un horitzó nou de llibertat: no té sentit aturar-se al passat, pensant en tot allò que s’ha deixat enrere; el nou futur que s’obre ofereix un panorama de creixement personal que l’ànima enamorada es veu impel·lida a recórrer. Les regnes del nostre amor són ara a les nostres mans i no a l’atzar de les circumstàncies.

Naturalment, no és un recorregut sense espines. Hi haurà dificultats, i s’intueixen. Però després d’aquest sí que no admet marxa enrere, es percep també el valor per afrontar-les. La vida ha adquirit sentit i es descobreix una missió nova, que dóna una llum inèdita sobre tota l’existència.

Alguns, per por a aquestes espines, intenten evitar estimar amb aquesta profunditat de vida. És comprensible. L’amor és paradoxal, ja que, d’una banda, ens fa forts per afrontar els dubtes, els obstacles i els conflictes que podran aparèixer al llarg del camí; però, d’altra, ens fa fràgils, queden a la intempèrie els nostres punts febles. Qui estima s’exposa al dolor, ja que aquells a qui estimem també tenen la capacitat de fer-nos patir.

Certes tècniques o filosofies orientals ofereixen un altre camí: no sentis i no patiràs. No obstant això, l’absència de dolor no equival a la felicitat. Qui estima es fa vulnerable, és cert. En el matrimoni autèntic, però, la vulnerabilitat, pel fet d’ésser recíproca, es pot acceptar sense por: em lliuro al cònjuge i sé que el cònjuge es lliura a mi. La meva vulnerabilitat cobra força a les seves mans, i el seu lliurament es fa fort en les meves.

La primera condició per superar les dificultats en el matrimoni és no estranyar-se que un dia puguin sorgir. Són un terreny per on el nostre amor haurà de transitar algun dia. Com en una ascensió a la muntanya, quan es té clara la meta, les dificultats no són alienes a la travessia; en formen part, i el repte consisteix a posar enginy i fortalesa per superar-les. Com ha dit el Papa Francesc, els qui afronten així el matrimoni són “homes i dones prou valents per portar aquest tresor en les «gerres de terrissa» de la nostra humanitat”, i constitueixen “un recurs essencial per a l’Església, també per a tot el món” [2].

Podem distingir les dificultats que sorgeixen a la vida matrimonial i familiar en tres grups: les procedents de l’entorn, aquelles que provenen dels fills i aquelles que afecten el matrimoni mateix. El camí que suggereixo per superar-les és el mateix en els tres casos: unitat. Unitat familiar, unitat matrimonial i unitat personal.

Dificultats de l’entorn: unitat familiar

Per entorn em refereixo aquí a l’àmbit proper però diferent de la família íntima. Poden ser problemes de feina o econòmics, la malaltia d’un pare o una mare, controvèrsies entre familiars o amics.

El criteri segur per afrontar aquestes dificultats, que per la seva diversitat no admeten solucions uniformes, és la unitat familiar. La millor manera d’afrontar-les és integrar-les en la dinàmica familiar. No deixar que actuïn com un factor extern de desestabilització personal.

En la família, les alegries es multipliquen i les penes es divideixen. Quan l’amenaça és exterior a la família, és la família sencera la que ha d’afrontar-les, aportant cada un, en el nivell que li és propi i des de la perspectiva que li correspon, la seva particular visió i suport. La unitat familiar actua, a més, com a límit i criteri per a qualsevol proposta, solució o enfocament que es plantegi.

En no poques ocasions, aquestes dificultats esdevenen un camp especialment propici per a l’educació de virtuts essencials per al desenvolupament personal: confiança, humilitat, sobrietat, ajuda mútua, etc.

Dificultats dels fills: unitat matrimonial

Quan els problemes procedeixen dels fills, la solució passa sempre per la unitat matrimonial. Durant llargs períodes, els fills poden arribar a ser una font constant de conflicte matrimonial.

Davant les dificultats amb els fills, la primera ocupació ha de ser el cònjuge. Primer és augmentar el nostre amor. Passi el que passi amb un fill, el camí més segur per ajudar a superar el seu personal conflicte és que percebi, amb la major evidència possible, l’amor que els pares es tenen entre si, a més, naturalment, del que l li tenen.

Després vindran els consells, les tècniques, el diàleg constant en el matrimoni, el compromís mutu, l’anàlisi serè, l’ajuda de professionals i tota la resta. Però la condició primera per donar seguretat i criteri al nostre fill és l’amor mutu dels pares.

Si els fills perceben de manera clara i contundent, gairebé materialment, aquesta prioritat (el primer és el teu pare; el primer és la teva mare), haurem posat les bases per afrontar eficaçment el problema, sigui de la naturalesa que sigui.

Dificultats en el matrimoni: unitat personal

“El regal més preciós que em va fer el matrimoni va ser brindar un xoc constant amb alguna cosa molt propera i íntima però al mateix temps indefectiblement un altre i resistent, real, en una paraula” [3], afirma C.S. Lewis. Pot arribar el moment en què la relació matrimonial s’enterboleixi o s’endureixi. Circumstàncies diverses poden influir amb més o menys intensitat i extensió. De vegades, una petita gota -que potser fa vessar el got- desencadena la maror: “Un matrimoni que comença a renyir, a litigar... El marit i la dona no tenen raó mai per renyir. L’enemic de la fidelitat conjugal és la supèrbia” [4].

Unitat personal equival aquí a autenticitat de vida; integritat de vida intel·lectual, volitiva, emocional, biogràfica. Davant de qualsevol dificultat en la relació matrimonial, cal rebutjar la temptació de trencar amb allò que som, amb allò que hem volgut ser. Refer la vida, sí, però amb els nostres mateixos materials, no amb els d’un altre o una altra. El compromís matrimonial ens va transformar de manera radical i ja no hauria de ser imaginable la nostra vida sense ella o sense ell.

Així ha de ser sempre. Amb visió amplia, magnànima, amb generositat d’esperit. No importa fer una mica de teatre en el matrimoni, i forçar el propi lliurament quan el sentiment no acompanya. Com recordava sant Josepmaria, referint-lo a Déu, tenim el millor espectador possible per a aquesta humil interpretació: la dona, el marit, i el sentiment, si se’l sap invocar, sempre torna.

Enfortir l’amor és actualitzar-lo. Triar cada dia als qui estimem: L’he estimat avui?, ho ha notat? I posar després la mirada en nosaltres mateixos; només hi ha una persona que pot ajudar a millorar la relació: jo mateix. Sóc jo qui ha de canviar i, llavors, amb la visió nova que la meva transformació em concedeix, ajudar-lo a ell, o ella, a fer-ho. Qui ha de donar el primer pas? La resposta no és nova: el que veu el problema, és a dir, un mateix.

Una virtut i una conducta treuen el cap necessàriament quan es tracta de reconduir l’amor: la humilitat i el perdó. Humilitat per reconèixer els errors, humilitat per demanar ajuda quan sigui necessari, humilitat per demanar perdó, humilitat per concedir aquest perdó, i humilitat per acceptar ser perdonats. I que sigui un perdó humil, no altiu, generós, comprensiu i oportú, que sàpiga dir sense paraules: “et necessito a tu per ser jo mateix”, com ho va descriure Jutta Burggraf [5].

Javier Vidal-Quadras

Torna a l’índex

[1] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 23.
[2] Papa Francesc, Audiència general, 6-V-2015.
[3] C.S. Lewis, Una pena en observación, Trieste, Madrid 1988, p. 24.
[4] Sant Josepmaria, Notes d’una reunió familiar, 1-VI-1974.
[5] J. Burggraf, “Aprender a perdonar“. Article publicat a la revista Retos del futuro en educación. Editada per O.F. Otero, Madrid 2004.

14. El matrimoni és un camí diví que cal conrear

Déu, que ha creat l’home per amor, també l’ha cridat a l’amor, vocació fonamental i innata de tot ésser humà” [1]. Quan Déu va crear l’home, va crear a un ésser capaç d’estimar i de ser estimat, perquè Déu és Amor i el va fer a imatge i semblança seva [2].

Home i dona van ser creats l’un per a l’altre. Es nota ja la voluntat del Creador de fer d’aquestes dues persones, diferents per la seva naturalesa sexuada, iguals en la dignitat, éssers complementaris. El matrimoni “s’inscriu en la naturalesa mateixa de l’home i de la dona, tal com sortiren de la mà del Creador. El matrimoni no és una institució purament humana a desgrat de les nombroses variacions que ha pogut patir al llarg dels segles, en les diferents cultures, estructures socials i actituds espirituals. Aquestes diversitats no han de fer oblidar els trets comuns i permanents. (...) Hi ha a totes les cultures un cert sentit de la grandesa de la unió matrimonial” [3].

“El matrimoni -afirmava sant Josepmaria- no és, per a un cristià, una simple institució social, i menys encara un remei per a les febleses humanes: és una autèntica vocació sobrenatural” [4].

Amor d’esposos, amor de Déu

Com assenyala el Catecisme de l’Església Catòlica: “Déu que ha creat l’home per amor, també l’ha cridat a l’amor, vocació fonamental i innata de tot ésser humà. Perquè l’home fou creat a imatge i semblança de Déu, que és Amor. Havent-lo Déu creat home i dona, l’amor mutu entre ells esdevé una imatge de l’amor absolut i indefectible amb què Déu estima la humanitat. És bo, molt bo, als ulls del Creador” [5].

L’home, quan estima, es realitza plenament com a persona. Ens ho recorda el Concili Vaticà II: “l’home, única criatura terrenal a la qual Déu ha estimat per si mateixa, no pot trobar la seva pròpia plenitud si no és en el lliurament sincer de si mateix als altres” [6]. Tot home de bona voluntat és capaç d’entendre-ho. El do de si l’altre és font de riquesa i de responsabilitat, assegura sant Joan Pau II; i Benet XVI afegeix que és atenció a l’altre i per a l’altre.

Però el pecat original va trencar aquesta comunió harmònica entre l’home i la dona. La mútua atracció esdevingué relació de domini i de concupiscència. “L’ordre de la creació subsisteix, encara que estigui greument pertorbat. Per tal de guarir les ferides del pecat, l’home i la dona necessiten l’ajut de la gràcia que Déu, en la seva misericòrdia infinita, mai no els ha refusat. Sense aquesta ajuda, l’home i la dona no poden arribar a realitzar la unió de les seves vides, que constituïa la intenció de Déu en crear-los al començament” [7].

Jesucrist va venir a restablir l’ordre inicial de la creació. Per la Passió i laResurrecció, va fer que home i dona fossin capaços d’estimar-se com Ell ens va estimar. Els “dóna la força i la gràcia per viure el matrimoni en la dimensió nova del Regne de Déu” [8].

Dues persones, un sol cor

Com diu el Catecisme de l’Església Catòlica: “L’amor conjugal comporta una totalitat on entren tots els elements de la persona -reclam del cos i de l’instint, força del sentiment i de l’afectivitat, aspiració de l’esperit i de la voluntat-; mira a una unitat profundament personal, aquella que, més enllà de la unió en una sola carn, porta a no ser més que un sol cor i una sola ànima; exigeix la indissolubilitat i la fidelitat de la recíproca donació definitiva i s’obre a lafecunditat. En una paraula, es tracta de les característiques normals de qualsevol amor conjugal natural, però amb un nou significat que no només els purifica i consolida, sinó que les enlaira” [9].

Do i acceptació són simultanis i recíprocs: en efecte, només és realment conjugal el do si passa per l’acceptació de l’altre, que alhora es dóna i és rebut com a cònjuge.

Cada espòs es compromet davant Déu i davant el cònjuge per un acte d’amor que és un acte lliure de la voluntat. I és Déu qui segella aquesta aliança, i ens deixa com a model la fidelitat entre Crist i l’Església, que és la seva Esposa, de manera que “pel sagrament del Matrimoni els esposos queden habilitats per a representar aquesta fidelitat i donar-ne testimoniatge” [10].

Un dels fruits i fins del matrimoni és l’obertura a la vida, “ja que l’amor conjugal tendeix naturalment a ser fecund. El fill no ve de l’exterior a afegir-se a l’amor mutu dels esposos; surt del cor mateix d’aquest do mutu, i n’és un fruit i un acompliment” [11]. El fill és “el do més excel·lent del matrimoni” [12]; acollir-lo és participar “del poder creador i de la paternitat de Déu” [13]. La unió íntima i generosa dels esposos, volguda per Déu, construeix i consolida l’amor dels pares. Afavoreix el do recíproc amb què s’enriqueixen mútuament en un clima de gratitud joiosa [14]. En canvi, actuar en contra de les exigències morals pròpies de l’amor conjugal és contrari al respecte degut al cònjuge i a la seva dignitat.

En el context de la fecunditat, és important considerar la situació d’aquells matrimonis que no poden tenir fills. Ells compten amb la gràcia necessària per a bolcar la riquesa del seu amor conjugal de diverses maneres, la qual cosa omplirà els esposos de felicitat i farà ple el seu amor recíproc.

La força especial del sagrament

El sagrament del Matrimoni confereix als esposos cristians una gràcia particular que els permet de perfeccionar l’amor, afermant-ne la unitat indissoluble, “aixecar-se després de les caigudes, perdonar-se mútuament, portar les càrregues els uns als altres (…) i estimar-se amb un amor sobrenatural, delicat i fecund. En les alegries de l’amor i de la vida familiar Ell els concedeix, des d’ara, una tast del banquet de les noces de l’Anyell” [15].

En aquest sentit, perquè perduri i assoleixi la plenitud, l’amor conjugal ha de conrear-se. És exigent, diu sant Pau. Força i perseverança són necessàries per afrontar les proves. Així ho expressava sant Josepmaria: “El matrimoni és un camí diví, gran i meravellós i, com tot el que és diví en nosaltres, té manifestacions concretes de correspondència a la gràcia, de generositat, de donació, de servei” [16].

Cal aprendre a estimar. “Estimar és... no albergar més que un sol pensament, viure per a la persona estimada, no pertànyer-se, estar sotmès venturosament i lliurement, amb l’ànima i el cor, a una voluntat aliena... i a la vegada pròpia” [17].

Estimar necessita temps i requereix esforç. Cal aprendre a aprofundir en l’amor del cònjuge, mirant de tenir un coneixement de l’ésser estimat cada vegada més fi, més intens, i més confiat. Cal dilatar el propi cor i el del cònjuge, tractar de pal·liar-ne els límits amb generositat i sobretot perdonar i ser misericordiós: fer tot el possible per viure el do de si al servei de l’altre.

Crist és el nostre model: “El Pare m’estima -afirma el Senyor- perquè dono la vida i després la recobro. Ningú no me la pren, sóc jo qui la dono lliurement” [18]. Aquesta és la vocació al matrimoni: donar la pròpia vida per qui s’estima. Per això, els esposos han de deixar-se renovar per Jesucrist, que actua i transforma els seus cors. L’oració dels esposos és vital perquè tots dos romanguin en Déu, tinguin una pau sobrenatural davant de les dificultats -que s’examinaran llavors en la seva justa mesura-, i sàpiguen oferir les penes i les febleses, i també les alegries.”Els casats són cridats a santificar el matrimoni i a santificar-se en aquesta unió; per això cometrien un greu error si edifiquessin la seva conducta espiritual al marge de la llar i girant-s’hi d’esquena” [19].

L’amor es desplega en les “coses petites”: paraules, gestos d’afecte, detalls. “El secret de la felicitat conjugal s’esdevé en les coses quotidianes, no en somnis. Rau a trobar l’alegria amagada que dóna l’arribada a la llar; en el tracte tendre amb els fills; en el treball de cada dia, en el qual col·labora la família entera; en el bon humor davant les dificultats, que cal afrontar amb esportivitat; en l’aprofitament també de tots els avançaments que ens proporciona la civilització, per fer la casa agradable, la vida més planera, etc [20].

Els esposos han de ser veraços i amants, sincers i senzills, expressar-se amb intel·ligència, amb plantejaments positius i constructius, restant importància a les petites o grans friccions que es presenten en la vida diària. No intentaran modelar l’altre a la mesura del seu desig, l’acceptaran tal com és, amb els seus defectes i qualitats, procurant, alhora, ajudar-lo amb paciència i veritable afecte.

S’han d’esforçar per ser humils, reconeixent els propis límits per no dramatitzar els de l’altre. Procuraran percebre la riquesa de l’altre més enllà de les seves febleses.

Seran, sobretot, compassius com Crist va ser misericordiós. La rancúnia i les cares llargues ofeguen i tanquen. Les nostàlgies i les comparacions destrueixen i aïllen.

No obstant això, les crisis són normals en un matrimoni. Són el signe que alguna cosa cal canviar. Els esposos s’han d’esforçar per fer surar la relació, per decidir allò que cal fer o dir perquè l’amor ressorgeixi, creixi i es consolidi. Posaran els mitjans per crear un ambient de seguretat i de confiança, perquè no hi ha res pitjor que “la indiferència” [21] i, sobretot, es recolzaran en l’ajuda divina, que no els faltarà, ja que compten amb la gràcia específica del sagrament del Matrimoni.

A més, hauran d’aportar aquest toc positiu, aquesta pinzellada meravellosa, imprescindible, donar sense mesura, estimar abans d’actuar, encomanant-se al Senyor. Veuran l’altre com un camí per a la seva santificació personal, aprofundint la fe: per tal d’estimar més i millor.

Pascale Laugier

Torna a l’índex

[1] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 160
[2] Cfr. Gn 1, 26-27
[3] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1603
[4] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 23
[5] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1604
[6] Concili Vaticà II, Gaudium et Spes, n. 24
[7] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1608
[8] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1615
[9] Id., N. 1643. Remet a sant Joan Pau II, Exhort. Ap. Familiaris consortio, 13: AAS 74 (1982) 96
[10] Id., n. 1647
[11] Id., n. 2366
[12] Id., n. 2378
[13] Id., n.2367
[14] Concili Vaticà II, Gaudium et Spes, n. 49
[15] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1642
[16] Sant Josepmaria, Converses, n. 93
[17] Sant Josepmaria, Solc, n. 797
[18] Jn 10, 17-18
[19] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 23
[20] Sant Josepmaria, Converses,n. 91
[21] Papa Francesc, Missatge per a la Quaresma 2015

15. Intimitat i felicitat en el matrimoni

1. L’amor és la vocació fonamental innata de la persona humana com a imatge de Déu

L’amor és la vocació fonamental innata de la persona humana com a imatge de Déu[1]; i el matrimoni és una de les maneres específiques de realitzar íntegrament aquesta vocació de la persona humana a l’amor. Per això, és la via per a la realització personal dels esposos. “L’amor humà i els deures conjugals –deia sant Josepmaria, referint-se als casats– són part de la vocació divina” [2]. En una altra ocasió, els recordava “que no han de tenir por d’expressar l’amor: al contrari, perquè aquesta inclinació és la base de la seva vida familiar” [3].

És clar, tanmateix, que qualsevol forma de relació entre els esposos no serveix com a expressió de l’amor humà, ni tampoc –en aquest cas– de l’amor conjugal. Tan sols compleix aquesta comesa aquella manera de relacionar-se que, com a conseqüència de la recíproca donació personal sorgida de l’aliança matrimonial, i per això sent pròpia dels esposos, rep el nom d’amor conjugal. El pacte conjugal crea entre els esposos una manera específica de ser, d’estimar-se, de conviure i de procrear: el conjugal, que s’expressa en multitud d’actes i comportaments de la vida íntima quotidiana.

2. La sexualitat humana és part integrant de la concreta capacitat d’estimar que té l’ésser humà pel fet d’ésser imatge de Déu

La persona humana en abstracte no existeix, sinó la persona sexuada; perquè la sexualitat és constitutiva de l’ésser humà. “La sexualitat abraça tots els aspectes de la persona humana, en la unitat del cos i de l’ànima. Concerneix particularment a l’afectivitat, a la capacitat d’estimar i de procrear i, de manera més general, a l’aptitud per establir vincles de comunió amb un altre” [4]. La sexualitat és inseparable de la persona; no és un simple atribut, una dada més. És una pròpia manera de ser. És la persona mateixa la que sent i s’expressa a través de la sexualitat. L’estimat, en l’amor conjugal, és la sencera persona de l’altre, quan i per tal com és home o dona.

Tant l’home com la dona són imatge de Déu com a persona humana sexuada. I “com tots sabem, la diferència sexual és present en moltes formes de vida, en la llarga sèrie dels éssers vius. Però només en l’home i en la dona aquesta diferència porta per si mateixa la imatge i la semblança de Déu: el text bíblic ho repeteix tres vegades en dos versicles (26-27): home i dona són imatge i semblança de Déu. Això ens diu que no només l’home en la seva individualitat és imatge de Déu, no només la dona en la seva individualitat és imatge de Déu, sinó també l’home i la dona, com a parella, són imatge de Déu. La diferència entre home i dona no és per a la contraposició, o per a la subordinació, sinó per a la comunió i la generació, sempre a imatge i semblança de Déu.” [5]

3. Els esposos responen a la vocació a l’amor en la mesura que les seves relacions recíproques es poden descriure com a amor conjugal

Cal identificar adequadament què és i quines exigències comporta l’amor conjugal. D’encertar o no en la resposta dependrà la felicitat dels esposos. Quines són les notes i les exigències característiques de l’amor conjugal? L’amor conjugal és un amor plenament humà, total, fidel, exclusiu i fecund [6].

a. L’amor conjugal és un amor plenament humà i total. Inclou les persones dels esposos en tots els nivells: cos i esperit, sentiments i voluntat, etc. És un amor de lliurament en el qual el desig humà, que comprèn també l’”eros”, es dirigeix a la formació d’una comunió de persones. No seria conjugal l’amor que exclogués la sexualitat o que, en l’altre extrem, la considerés com un mer instrument de plaer. Els esposos han de compartir tot sense reserves i càlculs egoistes, estimant-ne cada un el consort no per allò que rep d’ell, sinó per ell mateix. No és, doncs, amor autènticament humà i conjugal el que tem donar tot allò que té i donar-se totalment a si mateix, el que només pensa per si mateix, o fins i tot el que pensa més per si mateix que en l’altra persona.

b. Un amor fidel i exclusiu. Si l’amor conjugal és total i definitiu, ha de tenir també com a característica necessària l’exclusivitat i la fidelitat. “La unió íntima, prevista pel Creador, per ser donació mútua de dues persones, home i dona, exigeix la plena fidelitat dels esposos i imposa la seva indissoluble unitat” [7]. La fidelitat no només és connatural al matrimoni sinó també brollador de felicitat profunda i duradora. Positivament, la fidelitat comporta la donació recíproca sense reserves ni condicions; negativament, entranya que s’exclogui qualsevol intromissió de terceres persones –i, això, a tots els nivells: de pensament, paraula i obres– en la relació conjugal.

c. I un amor fecund, obert a la vida. L’amor conjugal està orientat a perllongar-se en noves vides; no s’esgota en els esposos. La tendència a la procreació pertany a la naturalesa de la sexualitat. En conseqüència, l’obertura a la fecunditat és una exigència de la veritat de l’amor matrimonial i un criteri de la seva autenticitat. Els fills són, sens dubte, el do més excel·lent del matrimoni i contribueixen sobre manera al bé dels mateixos pares (una altra cosa diferent és que, de fet, sorgeixin o no noves vides).

Aquestes característiques de l’amor són inseparables: si hi manqués una d’elles tampoc no es donarien les altres. Són aspectes de la mateixa realitat.

4. L’amor conjugal: do i tasca

L’amor dels esposos és un do que deriva de l’amor creador i redemptor de Déu. El sagrament del matrimoni, concedit als esposos com a gràcia, és una expressió del projecte de Déu per als homes i del seu poder salvífic, capaç de portar-los fins a la realització plena del seu designi. A més de ser un do, el matrimoni implica una tasca de l’home i la dona; una tasca que empenyora la llibertat, la responsabilitat, i la fe.

L’amor conjugal no s’esgota en un sol acte, sinó que s’expressa a través d’una multitud d’obres diàries grans i petites. És una disposició estable (un hàbit) de la persona i, alhora, una tasca. L’amor conjugal és exigent i cal conrear-lo. Com a virtut, els esposos l’han de construir constantment, conforme a les circumstàncies de cada un d’ells i dels afanys i aclaparaments de cada dia.

“El secret de la felicitat conjugal rau en la vida quotidiana, no en somnis. Rau en trobar l’alegria amagada que dóna l’arribada a la llar; en el tracte afectuós amb els fills; en el treball de tots els dies, en el qual col·labora la família sencera; en el bon humor davant de les dificultats, que cal afrontar amb esportivitat” [8].

La felicitat conjugal no és possible si la relació no es conrea i se’n té cura dia a dia, a través de fets concrets d’amor –expressats en paraules, en gestos de tendresa, en detalls d’afecte, en actes de generositat, de confiança, de sinceritat, de cooperació, etc. –, que fan realitat el compromís mutu de viure en l’amor (en-amor-donats).

Javier Escrivá Ivars

Torna a l’índex

[1] cfr. Gn 1, 27
[2] Sant Josepmaria, Converses, 91.
[3] Sant Josepmaria, És Crist que passa, 25
[4] Catecisme de l’Església catòlica, n. 2332
[5] Papa Francesc, Audiència 15-IV-2015
[6] cfr. Humanae vitae, 9.
[7] Concili Vaticà II, Const. Gaudium et spes, 48, 49 i 50. No s’ha de veure la fidelitat només com a una resposta a un compromís adquirit, sinó, sobretot, com la conseqüència lògica que deriva de l’amor total, de la recíproca donació personal sense reserves ni límits. Un amor amb aquestes característiques no pot menys que ser exclusiu i per sempre.
[8] ”...pobre concepte té del matrimoni, el que pensa que l’amor s’acaba quan comencen les penes i els contratemps, que la vida porta sempre amb si” (Sant Josepmaria, Converses, 91).

16. Intimitat i lliurament en el matrimoni

1. L’expressió i perfecció de l’amor conjugal en els actes propis dels esposos

El matrimoni, com a unió conjugal, s’ordena cap a la mútua ajuda interpersonal dels cònjuges i cap a la procreació, recepció i educació dels fills. Les forces instintives, emocionals i racionals que es troben presents en la dimensió sexual dels esposos s’ordenen i es transformen en dignes de la persona humana, i de l’amor matrimonial, quan es realitzen presidides per les característiques essencials de l’amor i la unió conjugals: en el context d’un amor indissolublement fidel i obert a la vida. En el matrimoni, en aquest sentit, també es dóna una escola de la inclinació sexual en la qual no cap el llibertinatge.

L’acte conjugal és l’acte propi i específic de la vida matrimonial. És la manera típica amb què els esposos s’expressen com “una sola carn” [1], i arriben a conèixer-se mútuament en la seva condició específica d’esposos. És l’acte en el qual els cònjuges es comuniquen, de fet, la mútua donació que han confirmat de paraula en contreure matrimoni; és el llenguatge amb el qual els esposos es diuen mútuament: ‘jo t’estimo incondicionalment, fidelment, per sempre i amb tot el meu ésser. Estic compromès a formar amb tu una família’.

La unió sexual és un acte de lliurament, i per això és un gest exclusivament marital. Suposa el compromís matrimonial previ, i la decisió real d’expressar i realitzar cada relació conjugal com un acte de veritable lliurament, on cada cònjuge busqui primer i sobre tot el bé i la satisfacció de l’altre [2]. En aquest context, és normal i bo que dins del matrimoni hi hagi mostres de l’amor que els uneix i els fa feliços per estar junts. Aquestes mostres d’amor són molt diverses i íntimes, són un do de Déu i del cònjuge. Només per raons justes seria acceptable dins de la relació matrimonial prescindir d’aquest tipus d’unió entre els esposos.

Però la intimitat física no només és un dels mitjans més alts d’expressar amor i unitat; també és la forma com els fills arriben a la llar familiar. “La unió de l’home i de la dona en el matrimoni és una manera d’imitar dins la carn la generositat i la fecunditat del Creador”; per això és bonica i sagrada [3]. Com a espai de l’acció creadora de Déu en la transmissió de la vida, la unió dels esposos ha de ser signe de l’amor de Déu.

En conseqüència, “els actes mitjançant els quals els esposos s’uneixen íntimament i castament entre si són honestos i dignes i, si es duen a terme de manera veritablement humana, manifesten i fomenten la mútua donació i enriqueixen els esposos amb esperit de goig i agraïment” [4]. L’acte conjugal no només és moralment bo, sinó que, quan està presidit per la caritat, és sant i font de santificació per als casats [5]. És una conseqüència immediata de la doctrina del matrimoni com a camí de santedat. En aquest context, sant Josepmaria assenyalava: “Allò que els demana el Senyor és que es respectin mútuament i que es siguin mútuament lleials, que obrin amb delicadesa, amb naturalitat, amb modèstia. Els diré també que les relacions conjugals són dignes quan són una prova de veritable amor i, per tant, són obertes a la fecunditat, als fills” [6].

L’acte conjugal servirà a la realització del bé dels cònjuges si és veritablement conjugal; això és, si és expressió de la mútua donació, que, com a elements essencials, comporta: l’actitud d’obertura a la paternitat o maternitat; el respecte a la persona de l’altre i el domini dels propis instints, que s’encarrilen de manera que el desig no esclavitza, sinó que deixa la llibertat necessària per poder donar-se a l’altre. Aquesta és una de les raons per les quals la castedat és un element necessari de la veritat de l’amor conjugal [7].

2. La castedat: virtut dels enamorats

La castedat, en paraules del Catecisme, és “una virtut moral i també un do de Déu” [8]. Una virtut per conrear i un do que se’ns regala: és un do i una tasca. La sexualitat en el matrimoni ha de ser viscuda des de la castedat. La castedat com a virtut d’estat implicarà, en el cas dels casats, actuar conforme a la seva realitat vital: buscar el bé del cònjuge, practicar la fidelitat conjugal i estar oberts al do de la vida.

Viure la castedat és viure l’amor en plenitud [9]. De vegades, els esposos poden veure la crida a ser castos i purs com a una cosa que limitaria el seu amor: fins on podem arribar?; què permet l’Església, i què prohibeix? Però la castedat en el matrimoni no és un no a certes coses. Si bé exclou certs comportaments que no són dignes, aquesta és sobretot un sí radical, profund i senzill a l’altre [10]. És la cura de l’amor únic i exclusiu cap a l’altre.

La castedat no és menyspreu ni rebuig de la sexualitat o del plaer sexual, sinó força interior i espiritual que allibera a la sexualitat dels elements negatius (egoisme, agressivitat, abús, cosificació de l’altre, narcisisme, luxúria, violència...) i la promou a la plenitud de l’amor autèntic. És la virtut que permet tenir senyoriu o domini sobre aquesta dimensió humana [11].

La castedat implica un aprenentatge del domini de si, que és una pedagogia de la llibertat humana. La castedat conjugal permet als esposos integrar els sentiments, els afectes i les passions en un bé superior que els allibera de l’egoisme i els capacita per estimar de veritat respectant-se mútuament. En altres paraules, la castedat és la posada de relleu de la sexualitat com a afectivitat compromesa, fidel, lleial i respectuosa de la situació de cada un [12].

3. Ajudar-se mútuament: la intimitat conjugal

No poques persones confonen la intimitat conjugal amb les relacions maritals, però la veritable intimitat és molt més que això: és aquesta relació que manté forta i unida la relació dels esposos, és la unió profunda entre dues persones que s’estimen [13]. La intimitat conjugal exigeix i es manifesta en el lliurament mutu i s’estén des de les diferències, fins i tot discussions, sobre els detalls de la vida diària als instants en què un confia els sentiments més íntims, aquells que no compartiria amb ningú altre. Perquè existeixi aquesta intimitat, els esposos han de crear conjuntament un pont d’unió profund −format per pilars de coneixement mutu, de confiança, de diàleg, de generositat, de respecte, d’admiració, de comprensió, d’atracció física, de tendresa, de sentit de l’humor, de proximitat, etc.− que és possible creuar quan hi ha dos éssers que es desitgen i s’estimen incondicionalment.

Els esposos que viuen aquesta intimitat amb generositat busquen una unió més completa i profunda de tot el seu ésser, dels seus cossos, de les seves ments i dels seus esperits. Ambdós cònjuges tenen aquest desig de complicitat, de conèixer-se i de lliurar-se mútuament. Aquests esposos comparteixen passió, sentiments i emocions, fan plans i prenen decisions junts; en poques paraules, tenen una vida en comú, aquesta vida és dels dos, una cosa que els fa únics, que fa única la seva relació matrimonial. Aquesta intimitat conjugal transcendeix als cònjuges i els porta a formar una família en la qual es dóna l’obertura a la vida i s’intenta també ser fecunds socialment.

Totes les finalitats s’impliquen unes a les altres i, si es volen obtenir plenament i equilibrada, cal buscar-les totes, conjuntament i harmoniosa, sense contradiccions artificioses. Alhora, convé tenir molt clar que el mutu ajut no és un mitjà per a l’obtenció d’altres finalitats, sinó una finalitat en si mateixa. Espòs i esposa no només es complementen i ajuden quant a la generació i educació dels fills haguts; també es complementen cap a si mateixos, en tant que cada un és el bé de l’altre.

“El matrimoni no és, per a un cristià, una simple institució social, ni de bon tros un remei per a les debilitats humanes: és una autèntica vocació sobrenatural... Els casats estan cridats a santificar el matrimoni i a santificar-se en aquesta unió; cometrien per això un greu error, si edifiquessin la seva conducta espiritual a esquena i al marge de casa seva. La vida familiar, les relacions conjugals, la cura i l’educació dels fills, l’esforç per tirar econòmicament endavant la família i per assegurar-la i millorar-la, el tracte amb les altres persones que constitueixen la comunitat social, tot això són situacions humanes i corrents que els esposos cristians han de sobrenaturalitzar” [14].

Javier Escrivá Ivars

Torna a l’índex

[1] Cfr. Gn 2, 24.
[2] Per això qualsevol acte contrari a aquesta fidelitat i exclusivitat conjugal implica un atemptat gravíssim contra l’ésser propi dels esposos
[3] Cfr. Catecisme de l’Església Catòlica, n. 2335
[4] Concili Vaticà II, Const. Gaudium et Spes, n. 49
[5] Cfr. sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 184
[6] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 25. El mateix cal dir sobre l’ús del matrimoni quan se sap que, per causes alienes a la voluntat dels cònjuges, no es dóna lloc a la procreació.
[7] Cfr. A. Sarmiento, El matrimoni cristià, p. 387.
[8] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 2345. A més el Catecisme explica que: “La virtut de la castedat forma part de la virtut cardinal de la temprança, que tendeix a impregnar de racionalitat les passions i les ganes de la sensibilitat humana” (n. 2341). Però, en què consisteix realment la castedat? El Catecisme diu que: “La castedat significa la integració reeixida de la sexualitat en la persona i per això, en la unitat interior de l’home en el seu ésser corporal i espiritual” (n. 2337). Aquesta és una virtut que s’adquireix a través d’”un aprenentatge del domini de si, que és una pedagogia de la llibertat humana” (n. 2339).
[9] Cfr. Catecisme de l’Església Catòlica, nn. 2331-2391
[10] Cfr. Pontifici Consell per a la Família, Sexualitat humana: veritat i significat (8-12-1995); Idem., Vademècum per als confessors sobre algunes qüestions de moral conjugal (12-02-1997).
[11] No es tracta d’un exercici ascètic de renúncia; en la seva essència és un do de Déu. Certament suposa lluita, com tota virtut moral; però és gràcia que l’Esperit Sant concedeix en el baptisme i en el sagrament del matrimoni (cfr.Catecisme de l’Església Catòlica, n. 2345). D’allà la necessitat absoluta de l’oració humil per demanar a Déu la virtut de la castedat
[12] ”Tot batejat és cridat a la castedat. El cristià s’ha ‘revestit de Crist’ (Ga 3, 27), model de tota castedat. Tots els fidels de Crist són cridats a una vida casta segons el seu estat de vida particular. En el moment del seu Baptisme, el cristià es compromet a dirigir la seva afectivitat en la castedat” (Catecisme de l’Església Catòlica, n. 2348)
[13] Cfr. Erich Fromm, El arte de amar
[14] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 22

17. Amor conjugal i vida de pietat

Tenim molta sort perquè el matrimoni no és cosa de dos, sinó de tres. I qui és el tercer, estareu pensant? Doncs, a més dels cònjuges hi ha algú encara més interessat en tirar endavant el projecte de cada matrimoni, el projecte de santedat de cada cònjuge: Déu.

Jesucrist va elevar el matrimoni natural a la categoria de sagrament, en donar una gràcia especial a cada un dels esposos per emprendre aquest camí apassionant de formar una nova ‘església domèstica’; i a més no ens deixa sols, sinó que entra en la nostra vida i és com si ens digués: “Jo m’implico en tot allò vostre, petit o gran, permanent o efímer; recorrereu el meu camí, hi haurà estones per a tot, serem a Natzaret, a Betània... i al Calvari; però no acaba aquí perquè hi haurà també Resurrecció: confieu, però, ja que Jo seré sempre amb vosaltres animant els vostres jorns”.

Com deia sant Josepmaria: “El matrimoni s’ha fet perquè els qui el contrauen s’hi santifiquin, i que santifiquin a través d’ell: per això els cònjuges tenen una gràcia especial, que confereix el sagrament instituït per Jesucrist. Aquell qui és cridat a l’estat matrimonial, hi troba —amb la gràcia de Déu— tot el que cal per a ser sant, per a identificar-se cada dia més amb Jesucrist, i per a dur envers el Senyor les persones amb les quals conviu” [1].

La vida conjugal és camí veritable de santedat cristiana, i el truc que qualsevol matrimoni busca per assolir la felicitat consisteix a fer la voluntat de Déu en cada situació i estimar molt, molt, com Ell ens ha estimat. Per això, en una família quan un està pendent dels altres és més feliç, perquè aleshores de la felicitat se n’ocupen els altres i, per descomptat Déu: Ell mai no falla.

Com ens ha dit el Papa Francesc en la seva catequesi sobre la família: “Déu ha confiat a la família, no la cura d’una intimitat en si mateixa, sinó el projecte emocionant de fer ‘domèstic’ el món. La família és en l’inici, a la base d’aquesta cultura mundial que ens salva; ens salva de tants, tants atacs, tantes destruccions, de tantes colonitzacions, com la dels diners o com la d’aquelles ideologies que amenacen tant el món. La família és la base per defensar-se” [2].

En aquest sentit, paga la pena recuperar el sentit del matrimoni sacramental. No només com un esdeveniment festiu o familiar -que ho és-, sinó perquè entenem amb profunditat allò que farem: el recíproc lliurament-acceptació de les nostres persones, participant del misteri d’amor entre Crist i l’Església. D’aquí que l’etapa de festeig sigui crucial per anar posant Déu al centre de la nostra vida personal: fins que arribi a formar part d’un mateix, d’un jo i d’un nosaltres obert als fills, i d’altres famílies. L’home no podrà treure el millor de la dona si no és a prop de Déu, i la dona no podrà treure el millor de l’home si no és a prop de Déu. Ser o no a prop de Déu és clau per a la felicitat matrimonial.

Des del nostre matrimoni també podem ser -sense cap mèrit de la nostra part- llum per als altres: llum que digui -sense dir- que Déu és a la nostra vida perquè les coses en el nostre matrimoni i en la nostra família, amb naturalitat, es sobrenaturalitzen; no fem res d’estrany: treballem com els altres, sortim i ens distraiem com els altres, riem com els altres, tenim les inquietuds pròpies de la nostra edat, somnis, quimeres que potser complirem o potser no. Però mirem de posar-ho tot en mans de Déu: aquesta és la diferència... i ho vivim amb una joia de fons; perquè si tenim un fill amb problemes, o si sembla que els fills no arriben o si sorgeix una malaltia, plorarem com els altres, però amb els peus a terra i els ulls mirant al cel.

“La caritat conduirà a compartir les alegries i els possibles pesars -ens recorda sant Josepmaria-; a saber somriure, tot oblidant les pròpies preocupacions per atendre els altres; per escoltar l’altre cònjuge o els fills, mostrant-los que se’ls estima i comprèn de debò; a passar per alt petits refrecs sense importància que l’egoisme podria convertir en muntanyes; a posar un gran amor en els petits serveis de què es compon la convivència diària” [3].

Pregar junts en família -respectant la llibertat i l’edat de cada un dels fills: la fe es transmet, no imposa- és quelcom que la tradició cristiana recomana, ja que a través d’aquestes petites però concretes pràctiques de pietat familiars s’ha transmès la fe generació rere generació: resar al matí –l’oferiment a Déu de la nostra jornada-, l’àngelus al migdia, i a la nit les tres avemaries; invocar Déu en començar un viatge; assistir junts a la missa dominical; i potser resar el rosari en família, perquè com es diu “la família que prega unida, roman unida”, però sempre. Entre aquestes pràctiques resulta molt familiar la benedicció de la taula, com ens recorda Laudato si’: “Una expressió d’aquesta actitud [contemplativa davant la creació] és aturar-se a donar gràcies a Déu abans i després dels àpats. Proposo als creients que reprenguin aquest valuós hàbit i ho visquin amb profunditat. Aquest moment de la benedicció, encara que sigui molt breu, ens recorda la nostra dependència de Déu per a la vida, enforteix el nostre sentit de gratitud pels dons de la creació, reconeix a aquells que amb el seu treball proporcionen aquests béns i reforça la solidaritat amb els més necessitats” [4].

Els esposos tenim el deure conjugal, que vam prometre el dia de les noces, de l’ajuda mútua, i ajudar l’altre és obrir-li un horitzó perquè pugui treure el millor, i per descomptat animar a estar a prop de Déu –sense aclaparar, ni importunar indegudament; perquè la manera millor d’atraure a Déu, el compelle intrare (Lc 14, 23) de l’Evangeli, és estimar i pregar per l’altre cònjuge i pels fills-, perquè el més important per a un és portar el cònjuge al cel , però ajudant-lo a apreciar el bé per si mateix.

Cal respectar els temps de cadascú, les possibles crisis: sent-hi, acompanyant, pregant i no atabalant. Però a l’inrevés també: respectar la intimitat amb Déu de l’altre, tot i que l’altre no la comparteixi, no entorpeix el nostre matrimoni, sinó que l’enriqueix. És important el respecte mutu, i més en allò que fa referència a la consciència, que és el lloc on cada un obre la interioritat al Senyor, el lloc on la nostra llibertat qualla les decisions més transcendents de la vida. La intimitat amb Déu és personal i cadascú ha de descobrir el seu personal camí fins a Ell, que certament passa per l’altre cònjuge: això és molt enriquidor per a tots dos.

Déu s’ha implicat amb nosaltres en aquesta aventura del matrimoni, ho ha volgut perquè ens estima de manera entranyable i desitja la nostra felicitat, i perquè vol que siguem llum per als altres, i que formem una autèntica ‘Església domèstica’ amb els fills. “En la mesura que la família cristiana acull l’Evangeli i madura en la fe, es fa comunitat evangelitzadora (...). Aquesta missió apostòlica de la família està arrelada en el baptisme i rep amb la gràcia sacramental del matrimoni una nova força per transmetre la fe, per santificar i transformar la societat actual segons el pla de Déu” [5]. Que gran és la missió a la qual Déu ha cridat els esposos, i que ha posat a les seves mans! Quina meravellosa responsabilitat ser en el mateix sorgiment d’una societat renovada per la caritat de Crist, i què imperiosa necessitat del seu auxili!

Rosamaría Aguilar

Torna a l’índex

[1] Sant Josepmaria, Converses, n. 91.
[2] Papa Francesc, Audiència 2015.09.16.
[3] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 23.
[4] Papa Francesc, enc. Laudato si ‘, n. 227.
[5] Sant Joan Pau II, exhort. apostar. Familiaris consortio, n. 52.

18. La paternitat responsable i el bé dels fills (I)

En afirmar que qui no viu com pensa acaba pensant com viu, la saviesa popular no ho diu tot i ni tan sols el més important.

Perquè si és cert que els qui no lluiten per corregir una conducta equivocada acaben amb freqüència recorrent a una teoria que la justifiqui, no és menys cert que un coneixement adequat de les realitats fonamentals constitueix la millor i més permanent ajuda per a un recte comportament.

Entre aquestes veritats, cap no influeix tant en la conducta com la comprensió profunda que qualsevol dona o home és persona. I cap no determina tan eficaçment l’actitud dels cònjuges entre si i respecte als seus fills com saber que és ser persona.

La consideració pausada del que significa ser persona ens introdueix fins al mateix cor de la pràctica educativa, i alhora il·lumina des de dins el sentit més profund de la paternitat responsable.

Persona i fill de Déu

La revelació de la condició personal històricament ha estat unida a la difusió del cristianisme. Tota la grandesa de la revelació personal s’intueix quan es respon a una sola i decisiva pregunta: Quin no serà el valor de cada home si el Verb de Déu ha decidit encarnar-se i morir en la Creu per tornar-li la possibilitat de gaudir d’Ell i amb Ell per tota l’eternitat?

La veritat és tan innegable com sublim i sorprenent. I les conseqüències pràctiques són tan profundes i quotidianes, que els primers en entreveure-la van témer no estar a l’altura de tanta meravella i oblidar, si més no per un moment, la impressionant grandesa dels que els envoltaven.

Van voler assegurar llavors que la mateixa paraula amb què s’hi referien ens fes pensar en la vàlua gairebé infinita de qualsevol home o dona, de “cada un de tots ells”.

Que és just el que indica la paraula persona, utilitzada d’aleshores ençà per designar-los: la magnitud indescriptible i l’absoluta i insubstituïble singularitat de tot ésser humà, correlativa, en els dominis de la gràcia, a la condició de fills de Déu.

Seguint una pauta divina

La filosofia i la teologia ratifiquen allò que els homes de bona voluntat intueixen i qualsevol cristià sap amb certesa: l’única cosa que pot moure Déu a crear és el bé de les criatures a les quals pensa donar l’ésser i, en particular, de les persones; Ell no guanya res en crear-nos, ja que el seu Bé és infinit i no admet increment.

Amb paraules més clares: cadascun dels éssers humans és fruit directe de l’infinit Amor de Déu, que vol el millor per a ell.

I com no hi ha res millor que Déu mateix, Déu crea l’home a la seva imatge i semblança — el fa capaç de conèixer-lo i estimar-lo— i, elevant-lo a l’ordre de la gràcia, el destina a unir-s’hi definitivament, introduït-lo en la seva pròpia Vida, en un diàleg etern i poderosament unitiu de coneixement i amor.

Per referir-se a aquesta condició final de l’ésser humà, Tomàs d’Aquino utilitza expressions tan agosarades com profundes: els homes som cridats a “assolir” o “tocar” Déu (attingere Deum), transformant-nos en “déus” per participació (participative dii).

Si Déu pot descriure’s com un Acte infinit i perfecte d’Amor de Déu, serem plenament semblants a Ell quan, portats per la seva gràcia, tot el nostre ésser es resumeixi i transformi en un també acte perpetu i joiós... d’amor de Déu.

Déus per participació: aquest és el nostre destí i el més sobirà índex de la nostra grandesa.

Com “respondre” a la grandesa dels nostres fills

Sobre aquesta convicció es va construir i continua assentant-se el millor de la nostra civilització; i sobre la mateixa base, enriquida i feta eficaç mitjançant el diàleg amb Déu, ha d’edificar-se la relació dels cònjuges entre si i amb cada fill.

Sempre i en qualsevol circumstància, en referir-se als fills, un pare i una mare han de considerar que es troben davant d’una persona i que, amb la seva pròpia actitud i manera d’obrar, han de respondre a la grandesa d’aquesta índole personal.

En l’accepció més àmplia i profunda, la paternitat responsable designa la qualitat del comportament d’uns pares que responen com a persones a la noblesa indescriptible, i impossible d’exagerar, d’uns fills que també són persones.

Més enllà del genèric respecte, i fins i tot de la veneració i la reverència, aquesta resposta només queda adequadament expressada amb una paraula: amor, entès robustament com la recerca coherent i decidida del bé del ser estimat.

Cooperadors de Déu

La vida a la terra, doncs, més que com una “prova”, s’ha de concebre com la gran oportunitat que Déu ofereix per incrementar la nostra capacitat d’estimar, de manera que anem sent més feliços ja en aquest món i que, en concloure la nostra existència temporal, havent dilatat les fronteres del nostre cor, ens “càpiga” més Déu en l’ànima i gaudim més d’Ell per tota l’eternitat.

I el pare i la mare han de col·laborar amb Déu en aquesta tasca, d’una manera molt particular, segons la seva condició de pares.

El model és, de nou, Déu mateix. Si, per salvar-nos, Jesucrist “es va aclaparar”, manifestant així la infinitud de l’Amor diví, per educar —que no és, en definitiva, sinó ensenyar a estimar— el pare i la mare han de saber així mateix “desaparèixer” en benefici de cada fill. És a dir, els seus interessos, les seves capacitats, les seves il·lusions més nobles no hi compten, sinó en la mesura que saben posar-les sense reserves al servei del compliment del pla de Déu per a cada fill.

En altres paraules, en la proporció exacta en què ajuden cada un a descobrir aquest designi —únic, encara que convergent amb el de qualsevol altre ésser humà—, i fomenten i donen suport a la seva llibertat; perquè sàpiga conduir-se per si mateix fins a la plenitud de l’Amor que li va donar l’ésser i que de nou l’interpella perquè lliurement retorni a Ell.

Cocreadors responsables

Aquest dret-deure deriva, segons deia, de la seva condició de pares. Com recorda també Tomàs d’Aquino, els qui han estat la causa del naixement d’una realitat, han de constituir així mateix el motor del seu desenvolupament: poden i deuen.

El fill no és sinó la síntesi de l’amor dels cònjuges entre si, units íntimament a l’amor de Déu, que crea l’ànima. Correspon, doncs, als pares cooperar amb Déu en l’educació de cada fill, com un dret inalienable, que alhora és un deure del qual ningú no els pot dispensar: per ser realment els seus pares, per la seva condició de cocreadors.

Déu es bastava per donar la vida a qualsevol ésser humà; no necessitava res ni de ningú. Però va voler també ara assimilar-nos-hi en aquesta seva acció creadora, fruit del seu infinit Amor, elevant-nos, en cert sentit, a l’altura de cocreadors.

I ho va fer a la seva manera, comptant la seva sublimitat i, per dir-ho d’alguna manera, la grandesa del terme de la seva acció creadora: cada persona humana, que exigeix ser tractada sempre amb amor, però molt particularment en l’instant prodigiós en què inaugura la seva existència, que és condició de possibilitat de qualsevol altre moment i situació.

Per això, per dur a terme la creació de cada nova persona humana, Déu va buscar una cosa igualment meravellosa: si l’infinit i totpoderós Amor diví és el text que narra l’entrada en la vida de l’ésser humà i la realitza —la Paraula de Déu és infinitament eficaç—, l’únic context proporcionat a aquest Amor sense mesura hauria de ser un també grandiós i exquisit acte d’amor.

Em refereixo a l’acte meravellós amb què s’uneixen íntimament un home i una dona que, per amor, s’han lliurat mútuament i per tota la vida.

Com he suggerit, aquest conjunt de veritats, normalment poc ateses, constitueixen l’àmbit i l’horitzó imprescindibles, on es retalla la doctrina particular de la paternitat responsable.

Tot allò que sol afirmar-se —i que reservo per a un article posterior — només s’entén en vista de la sublimitat dels qui intervenen més directament en la generació i el desenvolupament de tota persona humana: Déu, el mateix fill, cadascun dels pares.

T. Melendo

Torna a l’índex

19. El bé dels fills: la paternitat responsable (II)

La persona del fill

L’article precedent s’assentava sobre la grandesa de qualsevol persona i, en concret, la d’aquelles que més intervenen en l’aparició i desenvolupament de l’ésser humà.

En aquest article, el tema es cenyeix a la procreació i passa en primeríssim lloc la realitat del fill que d’ordinari en determina els diversos comportaments.

I així, en el fons de l’actitud incondicional a favor de la vida humana batega la capacitat d’apreciar que el fill —per la seva sublim condició personal i al marge de qualsevol altra circumstància— gaudeix d’un valor inestimable, d’una bondat constitutiva que mai no es podria exagerar.

Anàlogament, en el repudi d’una vida nova s’amaga subtilment i inconscientment la consideració —difusa però operativa— de què el fill és un mal. Un convenciment que provoca estupor i rebuig, però és fàcil de comprendre en considerar els valors que dominen en la nostra cultura.

Els bens útils

Una mirada atenta a allò que és real permet distingir tres tipus de béns o, millor dit, tres aspectes o dimensions del bé.

Els béns útils són els d’ínfima categoria; tenen la seva bondat doblement fora de si: en la realitat per a la qual serveixen i, de manera definitiva, en els qui volen allò que aquests instruments fan possible.

Per això, sense patir la menor alteració, deixen de tenir valor quan ja no existeix —o quan ningú no els vol— allò per a la qual cosa servien: sense canviar ni deteriorar-se, el millor dels tornavisos perd tota la seva utilitat si desapareixen els artefactes units per cargols; i tots els diners del món no valen res si ningú no està disposat a moure un dit a canvi d’ell.

Els bens joiosos i delectables

També els béns delectables tenen una bondat minsa, perquè tampoc no acaben de tenir-la per si mateixos: en última instància, el seu valor depèn que algú els vulgui i decideixi servir-se’n.

Per això, la bondat d’allò que només és apreciat a causa del plaer o el goig que genera, desapareix quan ningú no en vol gaudir.

En definitiva allò útil i agradable no és bo en si mateix i per si mateix. El seu valor o la seva bondat depenen de les persones que els reclamen.

El bé digne o absolut

La persona, al contrari, és un bé digne o absolut. La seva bondat rau en si mateixa, en el seu ésser-persona, amb total independència de qualsevol circumstància: edat, sexe, salut, comportament, eficàcia, posició social...

I així ha de ser estimada i apreciada: per si mateixa o absolutament, al marge de qualsevol altra condició.

Sens dubte, els béns dignes poden generar satisfacció o resultar útils, però no és aquesta la seva bondat fonamental o primera. L’amistat, per exemple, és font de goigs incomparables i produeix beneficis múltiples. Però no és bàsicament i radical bona pel plaer o els serveis que engendra, sinó que se situa a anys llum per sobre d’ells.

Podria dir-se que per si mateixa l’amistat és tan extraordinàriament bona, que també aporta satisfaccions i beneficis i que cap altra realitat no pot proporcionar. Però tenir amics només per aquests avantatges afegits degrada o prostitueix l’amistat: la relativitza, oblidant que la seva bondat és absoluta.

Una ceguesa generalitzada

Tanmateix, en la nostra civilització, els béns relatius s’han imposat de manera que la mateixa noció de bé digne o absolut ha desaparegut.

Any rere any, els meus alumnes de primer de filosofia discuteixen sobre si aquesta és o no útil, per acabar decantant-se a favor de la seva utilitat. La seva sorpresa és majúscula quan els explico que, precisament per manifestar-ne la superioritat i noblesa, Aristòtil declara la filosofia radicalment inútil: terme que, per fer-me a entendre, tradueixo com supraútil, intentant pal·liar l’absència de significat del bé digne.

De manera semblant, després d’explicar-los amb detall que la filosofia no se subordina a un objectiu ulterior, que el filòsof només busca saber per saber, gairebé tots ho tradueixen afirmant que el filòsof coneix pel plaer de saber.

Com molts dels nostres contemporanis, de vegades semblen incapaços de concebre el bé en i per si, i no en virtut del benefici o satisfacció que genera. En tals circumstàncies, en no poder comprendre-la, la bondat d’allò que és digne “no existeix”.

A tu t’agraden els fills?

Respecte a la procreació, el problema sorgeix quan, sense plena consciència, la bondat del fill tendeix a mesurar-se amb els paràmetres dels béns inferiors, cosa gens infreqüent.

En intervencions públiques, en comentar que tinc set fills, no és estrany que algun dels assistents em demani: «A tu t’agraden molt els nens, oi?» Solc fer una pausa, mirar-lo fixament uns segons i afegir en to amable: «Agradar-me, agradar-me, el que veritablement m’agrada és el pernil. Els meus fills els estimo amb tota l’ànima».

La reacció sol ser cordial, i no em costa massa fer-los entendre que un fill —una persona— mai no s’ha de convertir en qüestió de gustos, antulls o apetències.

I és que el bé digne està a anys llum per sobre del delectable i l’útil. En rigor, es tracta de béns incommensurables, que mai no s’haurien de ponderar en la mateixa balança. El bé digne es justifica per si mateix i per si mateix ha d’estimar-se; l’útil i delectable, no.

En conseqüència, més encara que conèixer els criteris que regeixen la procreació responsable —que sens dubte cal saber—, avui resulta imprescindible desenvolupar l’aptitud —sovint atrofiada o inexistent— per captar amb fondària la bondat pròpia del fill. Advertir que, per portar-lo al món, no fa falta més raó que la seva sublim grandesa; i que el que requereix altres motius, seriosos i proporcionats, és no procurar portar-lo.

Existeixen motius per no portar un fill al món?

Per impedir la procreació o eliminar-ne el fruit, no. En ocasions, sí per deixar de posar els mitjans de quals podria donar-se la procreació.

El fill constitueix un bé absolut, en l’accepció més pròpia del terme. Però absolut no equival a infinit. I precisament a causa de la seva finitud, sempre porta aparellats certs mals, els derivats de la necessitat d’atendre’l, que es podria considerar ordinaris.

Davant d’ells, si s’ignora o es desconeix la bondat absoluta de la persona, el fill passa automàticament a concebre’s com un mal. Però, pel mateix motiu, ho seran també el cònjuge, els pares, els germans, els amics...

Topem amb la lògica tremendament individualista de Sartre, per a qui «l’infern són els altres», i l’única resposta, l’aïllament: és a dir, la solitud, el més autèntic infern.

L’exclusió del digne desemboca inevitablement en una dificultat lògica insuperable, en un camí cec, sense sortida. Al contrari, el reconeixement del fill com a ben absolut, relativitza aquests mals inevitables i els transforma en ocasió de creixement personal.

Inconvenients greus o extraordinaris

Són els qui posen en joc una o més persones: perill seriós per a la mare gestant o per a la subsistència de la família, càrregues que la salut física o psíquica dels pares aconsella no assumir...

En tals circumstàncies, la situació canvia... i també ha de modificar-se l’actitud i el comportament dels possibles pares.

El criteri de fons és aquell que regeix tota actuació moral: fes el bé i evita el mal, amb les exigències pròpies de cada membre d’aquest enunciat.

Fer el bé constitueix el més bàsic, fonamental i joiós deure de l’ésser humà. Però ningú no està obligat a posar per obra tots els béns que, en abstracte, pogués realitzar. Entre altres motius perquè, en optar per un d’ells —una professió, un estat civil...—, tindrà forçosament que desatendre tots els bens alternatius que, en tals circumstàncies, podria escollir i dur a terme.

Al contrari, mai no està permès voler positivament un mal o impedir, també mitjançant una acció encaminada directament a això, un bé. L’imperatiu d’evitar el mal, amb el qual es completa la faceta afirmativa de l’ètica, no admet excepcions.

De nou la bondat del fill

Hem realitzat aquestes reflexions tenint en l’horitzó, sobretot, la grandesa de la persona dels fills, que, segons afirma el Catecisme de l’Església catòlica (núm. 1652), citant al Vaticà II, “són el do més excel·lent del matrimoni i contribueixen immensament al bé dels seus pares”.

Recolzats precisament en aquesta bondat íntima i constitutiva, que mai no es podria exagerar, en el que incumbeix a la procreació convé distingir dos comportaments oposats, i conèixer el principi que permet distingir-los.

a) Si existeixen causes proporcionades, és moralment lícit no voler fer el necessari per a una nova concepció, encara que mai amb intenció anti-conceptiva, sinó merament no-conceptiva: amb altres paraules, està permès deixar de voler la procreació d’un nou fill i deixar d’actuar en favor d’ella.

b) Però mai no serà moralment legítim posar activament impediments perquè el fill arribi a la vida (anti o contraconcepció), ja que això equivaldria a voler positivament un mal —que no existeixi la nova criatura— i a obrar en conseqüència.

És la profunda diferència que separa l’anticoncepció de l’ús adequat dels mètodes naturals. Divergència que, malgrat l’habitual denominació, no és, només ni de bon tros, qüestió de mètodes.

En definitiva, el criteri de fons continua sent la bondat absoluta del fill. Els qui per raons greus decideixen deixar de posar els mitjans per a una nova concepció, han de continuar considerant el fill possible com un gran bé, però que no buscaran a causa de la seva condició actual.

No fan res positiu que s’oposi a la concepció, però s’abstenen de posar els mitjans perquè un nou ésser humà rebi l’existència. I si, al marge de la seva voluntat, Déu els beneís amb un altre fill, l’acceptarien sense reserves, confiant en la infinita Bondat i Omnipotència divines.

Les famílies nombroses

Finalment, la consideració de la grandesa constitutiva de cada fill ajuda a entendre, com així mateix recorda el Catecisme, que “la sagrada Escriptura i la pràctica tradicional de l’Església” vegin “en les famílies nombroses un signe de la benedicció divina i de la generositat dels pares” (núm. 2373).

Certament, existeixen matrimonis als quals Déu concedeix pocs fills o als quals no atorga descendència, demanant-los llavors que encarrilin la seva capacitat conjunta d’estimar cap al bé d’altres persones; però també pel que implica de generositat, la creació i la cura d’una família nombrosa, si tal fos la voluntat de Déu, és una garantia de felicitat i d’eficàcia sobrenatural (cf. És Crist que passa, n. 25).

Com afirmava Benet XVI, i potser de manera particular en el moment present, les famílies “amb molts fills constitueixen un testimoni de fe, valentia i optimisme” (Audiència General, 2-XI-2005) i “donen un exemple de generositat i confiança en Déu” (Discurs, 18-I-2009); alhora, el papa Francesc exclamava: “Dóna consol i esperança veure tantes famílies nombroses que acullen els fills com un veritable do de Déu” (Audiència general, 21-01-2015).

D’altra banda, en bastants ocasions Déu beneeix la generositat d’aquests pares, suscitant entre els fills decisions de lliurament ple a Jesucrist i desitjos també de què ells portin al món nombrosos fills. Són famílies que estan plenes de vitalitat humana i sobrenatural. A més, en arribar a la vellesa, els pares es veuran d’ordinari envoltats de l’afecte dels seus fills i dels fills dels seus fills.

Tomás Melendo

Torna a l’índex

20. Millorar el matrimoni amb el pas del temps

És una realitat que el matrimoni viatja per diferents etapes -des del “enamorament” fins a l’amor de benevolència, travessant per l’amor “madur”-; però, el pas del temps, les circumstàncies personals de cada cònjuge, les dificultats o altres aspectes ordinaris de la vida, no desfiguren l’essència del vincle matrimonial que s’origina en el mutu consentiment dels cònjuges manifestat legítimament: “Del matrimoni vàlid neix entre els cònjuges un vincle que, per la natura, és perpetu i exclusiu; a més, en el matrimoni cristià els cònjuges són enfortits i d’alguna manera consagrats per un sagrament peculiar en vista als deures i a la dignitat del seu estat” [1].

El consentiment inicial dels esposos és, per tant, essencial en el matrimoni, el constitueix; de tal manera que sense ell no existeix. És en aquest “sí, vull”, manifestat recíprocament i en llibertat, on els esposos es transformen en una realitat nova, una unitat en la diferència personal; tots dos assumeixen una aliança estable -el matrimoni- que és per a tota la vida, serà el lloc en què cada un busqui en el bé i la felicitat de l’altre la seva pròpia plenitud: només en el matrimoni arriben a ser realment una sola carn, una sola ànima.

D’aquesta unió única, exclusiva, perpètua, sorgeix l’ajuda mútua que es concreta en el dia a dia dels cònjuges a través de mil i un detalls d’auxili, cura, interès... Detalls que abasten des del més íntim i espiritual fins el material: un “t’estimo”, un somriure, un obsequi en ocasions assenyalades, un “passar per alt petits refrecs sense importància que l’egoisme podria convertir en muntanyes; a posar un gran amor en els petits serveis de què es compon la convivència diària” [2]. És a dir, un desplegar-se de la persona per realitzar el do total i gratuït a la qual estan cridats els esposos.

L’ajuda mútua pròpia de l’amor d’enamorats, que sempre busca més perquè vol més, s’adreça també a contemplar el que encara és potencialitat. Referent a això Viktor Frankl diu: “L’amor és l’únic camí per arribar al més profund de la personalitat d’un home. Ningú és coneixedor de l’essència d’un altre ésser humà si no l’estima. Pel acte espiritual de l’amor s’és capaç de contemplar els trets i traços essencials de la persona estimada: fins a contemplar també el que encara és potencialitat, el que encara està per descobrir i mostrar-se. Encara hi ha més: mitjançant l’amor, la persona que estima possibilita l’estimat l’actualització de les seves potencialitats ocultes. Qui estima veu més enllà i urgeix a l’altre a consumar les seves inadvertides capacitats personals” [3].

Aquests detalls, que alimenten la vida matrimonial i que no s’han de descuidar pel pas del temps, augmenten i apamen l’amor; són el reflex tangible -i ineludible com a persones necessitades de les manifestacions pròpies de l’amor humà- de la quantitat i qualitat de l’amor: d’aquest amor que pot desvetllar les potencialitats ocultes. No oblidem que l’amor és un “avançat”, és audaç, agosarat i valent fins a la temeritat per assolir la seva culminació: fer millor la persona que estima.

Aquestes manifestacions amoroses han d’estar acompanyades d’optimisme -un altre nom de l’esperança cristiana, entès com la “capacitat de transformar les equivocacions en oportunitats d’aprenentatge i creixement” [4]. Doncs el creixement és la fi de l’aprenentatge, i això en tots els aspectes de la vida d’una persona.

Optimisme que ha d’anar acompanyat de bones maneres, d’agraïment, que és una forma de reconèixer en l’altre el bé que la seva presència i amor ens proporciona; de la capacitat de perdonar i de demanar perdó; de saber-nos fràgils i dependents i, per tant, necessitats del favor i l’assistència de l’altre. Són peces de la fidelitat matrimonial i defensa davant els avatars inevitables de la vida.

El Papa Francesc, en una de les catequesis sobre el matrimoni i la família proposava en tres paraules un refugi, no exempt de lluita contra el propi egoisme, un camí per sostenir el matrimoni: “Aquestes paraules són: “si us plau?”, “gràcies”, “ho sento”. De fet aquestes paraules obren el camí per viure bé en una família, per viure en pau. Són paraules senzilles, però no massa fàcils de dur-les a la pràctica! Contenen una gran força: la força per protegir la casa, fins i tot a través de moltes dificultats i proves; més aviat la seva mancança, obre a poc a poc esquerdes que la poden fer finalment enderrocar” [5].

I segueix el Papa: “La primera paraula és “si us plau?”. Quan ens preocupem de demanar-ho gentilment, fins i tot allò que potser pensem que podríem voler, nosaltres posem una defensa real de l’esperit de la convivència matrimonial i familiar. Entrar en la vida de l’altre, fins i tot quan forma part de la nostra vida, demana la delicadesa d’una actitud no invasiva, que renova la confiança i el respecte. La confiança, en definitiva, no et permet de donar-ho tot per descomptat. I l’amor, com més íntim i profund és, més exigeix el respecte de la llibertat i la capacitat d’esperar que l’altre obri la porta del seu cor” [6].

Pel que fa a la segona paraula gràcies, diu el Papa: “Algunes vegades penso que ens estem convertint en una societat de males maneres i de males paraules, com si això fos un senyal d’emancipació. Ho hem sentit dir tantes vegades, fins i tot públicament. L’amabilitat i la capacitat d’agrair s’interpreten com un signe de feblesa, de vegades susciten fins i tot desconfiança.

Aquesta tendència ha de ser combatuda en el si de la família. Hem de ser intransigents en l’educació de l’agraïment, del reconeixement: la dignitat de la persona i la justícia social passen per aquí. Si la vida familiar es viu d’aquesta manera, també ho farà la vida social” [7].

Finalment, en referència al perdó: “Paraula difícil, sens dubte, però tan necessària. Quan falta, les petites esquerdes s’eixamplen –sense voler-ho– fins a convertir-se en forats profunds. (...) Si no som capaços d’excusar-nos, vol dir que encara no som capaços de perdonar. En la casa on no es demanen disculpes, comença a faltar-hi l’aire, les aigües s’estanquen. Tantes ferides en els sentiments, tants trencaments en les famílies comencen amb la pèrdua d’aquesta paraula preciosa: “Disculpa’m” [8].

A manera de conclusió, diu el Papa: “La família viu de la delicadesa d’estimar”.

En el dia a dia de la convivència conjugal i familiar pot ser fàcil perdre les formes, per milers de motius: cansament, presses, dificultats, un treball professional molt exigent en dedicació i resultats, preocupacions pels fills, etc; però, no podem oblidar que aquest altre, aquesta altra a qui ens dirigim és la persona a la que un dia lliurement vam escollir per recórrer junts el camí de la vida i a la qual ens lliurem per amor.

Evocar el passat, esperar el futur

Al llarg de l’existència en comú, es donen alts i baixos, inevitables encara que sí superables. És important, doncs, evocar el passat, el moment d’aquella primera trobada única, i de l’elecció d’aquesta persona que ens semblava al principi com a excepcional i irrepetible amb la qual comparteixo els meus dies. Es tracta d’un exercici imprescindible de la memòria afectiva, que actualitza l’afecte: perquè convé, perquè fa bé a l’amor entès com a acte de la intel·ligència, de la voluntat i del sentiment; i llavors re-cordem (tornem a col·locar, amb molt de compte, al cor) tots aquells trets distintius -també els defectes i les limitacions- que ens van portar a comprometre’ns, a estimar “per sempre”.

També observem i ocupem el present amb la disposició de ser nosaltres mateixos i fer l’altre cada dia millor, amb la il·lusió renovada de reafirmar l’amor per enfortir la unió.

I el futur, que ens repta amb la seva incertesa, alhora que ens anima amb l’esperança que tot al nostre pas terrenal té com a finalitat la felicitat plena al Cel, amb la certesa que -com deia sant Josepmaria- el camí per anar al cel es diu... (el nom de la dona, o per a ella, el del marit).

En relació amb aquesta frase del fundador de l’Opus Dei, apunta Marta Brancatisano: “una frase senzilla com aquesta, adreçada a joves esposos i pares, té -malgrat el to aparentment romàntic- una profunditat i un sentit innovador que conviden a reflexions gairebé inesgotables. Amb aquesta afirmació, Josepmaria Escrivà ultrapassa el plantejament que enfoca els deures conjugals com una cosa marginal respecte dels deures cap a Déu. Aquestes paraules són el començament d’una superposició sistemàtica de la relació amb Déu i amb el cònjuge, en el sentit que no es pot admetre ja la hipòtesi d’una vida cristiana plena a latere de la conjugal.

Aquesta perspectiva dóna una llum nova sobre el matrimoni, sobre l’amor humà i sobre la transmissió de la vida. No suposa normes noves, sinó sobretot un esperit nou de viure i de comprendre el valor de la vida matrimonial. Desperta la responsabilitat personal dels esposos, cridats a sortir de l’anonimat per ser actors d’una trama fundant i insubstituïble en el pla de la Providència, com a primera cèl·lula d’amor i de vida que manifesta la cara del creador” [9].

Tal és la transcendència de l’amor humà viscut en plenitud, sense reservar-nos res, perquè sabem que “en l’ocàs de la nostra vida serem jutjats en l’amor”, com deia sant Joan de la Creu.

La vida conjugal està cridada a adquirir matisos insospitats que porten a prioritzar el matrimoni per sobre de qualssevol altres circumstàncies o realitats, en tant que vocació específica -humana i sobrenatural per a cada un dels cridats a aquest estat. Per descobrir tals matisos és necessari no només l’amor sinó el bon humor: davant els errors que ens permeten allunyar-nos d’una pretesa i al mateix temps inabastable perfecció; davant les situacions adverses o les petites distraccions; o quan les coses no surten com les havíem planejat ... saber riure’s d’un mateix, acceptar la crítica constructiva amb agraïment i simpatia ajuden a no caure en l’orgull ferit, que tant mal fa a qualsevol relació, sigui d’amistat, filial o conjugal.

Bon humor també com a font de goig, per saber gaudir-nos en l’altre i amb l’altre: “quan es reconeix l’amor com el principal àmbit de donació intersubjectiva -del millor d’un mateix-, aquest amor adquireix immediatament la força i la bellesa del que és sagrat. I aquest amor és lúdic, és font de goig. Només en la donació de l’amor, l’home és capaç de pronunciar un tu ple de sentit. Un tu que designa el reducte més sagrat i íntim de la persona estimada” [10].

Un goig que és possible en tots els moments i circumstàncies de la vida, fins i tot en aquells tan dolorosos que ens fan defugir del riure, de la contemplació de la bellesa, fins de l’apreciació de la bondat com una realitat omnipresent. En el dolor es manifesta la veritat de l’amor. Com li agradava dir a sant Josepmaria: “no oblidis que el dolor és la pedra de toc de l’Amor” [11].

Tots els trets d’ajuda mútua, el valor dels petits i grans detalls, la delicadesa de l’estimar-se, a la qual al·ludeix el Papa Francesc, l’optimisme i el sentit de l’humor, tot sense excepció, contribueix a fer palesa la meravella i la sorpresa davant l’altre. Aquí està la grandesa i la bellesa de l’amor conjugal, que redunda directament en el bé dels fills.

Moltes vegades s’ha dit: “si el matrimoni està bé, els fills estan bé”. Es pot sostenir que el que més volen els fills és veure l’amor -perquè el senten, el palpan- que tenen els seus pares: saber-se segurs, part d’un projecte familiar estable, on cada un té el seu lloc i és estimat incondicionalment, pel fet de ser fill. L’amor està en la base de tot procés educatiu sigui familiar o acadèmic. Per això, és comprensible que el primer acte educatiu per a cada fill sigui l’amor entre els seus pares.

“Ningú dóna el que no té”, és a dir, si no estimés no puc donar amor; però tampoc puc exigir-lo, i una educació sense amor despersonalitza ja que no arriba al nucli central, constitutiu de la persona. L’amor entre els pares és original -és anterior, és font, porta sempre la davantera-, i originant del fill –pro-creador o, dit amb gosadia: co-creador–; per això, l’amor dels pares, també és originant per al fill, perquè posa en ell -des dins, constitutivament- la capacitat d’estimar que és fundant de la seva originalitat, d’aquesta nova personalitat que ha vingut a l’existència i es desplegarà, creativament, en la seva biografia.

Hem estat creats per donar-nos i, d’una manera molt especial, els pares estan cridats a mostrar l’amor als fills. Amor que s’expressa, entre altres aspectes, en l’obertura a la vida, que fa possible engendrar i educar els fills, fi pròpi del matrimoni; en els desvetllaments perquè creixin sans i segurs; en guiar-los i acompanyar-los en la recerca de la felicitat, respectant-ne la llibertat que és una de les més grans manifestacions de l’afecte.

Si falla l’amor entre els esposos, es trenca l’ordre natural del lliurament recíproc, que té com a beneficiaris no només els cònjuges sinó els fills. Tota persona mereix sentir-se estimada amb l’amor que només dos pares -varó i dona- són capaços de donar i transmetre.

En un futur els fills seran cridats per Déu a formar una família, o al celibat apostòlic o de la vida religiosa; i han de ser, en la major part dels casos, el que hagin vist en els seus pares. Avui eduquem no tant els metges, enginyers o advocats de demà, sinó els homes i dones que algun dia acolliran la vocació amb què Déu els busqui: i seran capaços de respecte, d’amor, de generositat i de lliurament en la mesura que l’hagin vist en els seus pares i compartit en les seves famílies.

Mirar el passat amb agraïment, el present amb determinació i el futur amb esperança, ajuda a viure el lliurament amb plenitud, acceptar el pas del temps en el matrimoni amb alegria, perquè és el signe que l’amor s’ha desenvolupat d’una manera harmònica: ha fet possible la transformació, el creixement i el lliurament dels esposos; i s’ha intentat transmetre als fills, que no necessiten regals sinó afecte.

Carolina Oquendo

Torna a l’índex

[1] Catecisme de l’Església Catòlica, 1638.
[2] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 23.
[3] Frankl, Viktor: El hombre en busca de sentido, Barcelona 2004.
[4] Majeres, Kevin: “Mindfulness es Practice for Purity” (http://purityispossible.com/index.php/mindfulness-as-practice-for-purity).
[5] Papa Francesc, Audiència, 13-V-2015.
[6] Ibíd.
[7] Ibíd.
[8] Ibíd.
[9] El paradís dels enamorats (www.es.josemariaescriva.info/articulo/el-paraiso-de-los-enamorados).
[10] Pirfano Laguna, Iñigo: Ebrietas: El poder de la belleza. Ed. Encuentro. Madrid, 2012.
[11] Sant Josepmaria, Camí, n. 439.