EL TEMPS
D'UNA PRESÈNCIA

L'ANY LITÚRGIC
EN LA VIDA DELS CRISTIANS

Autor: Juan José Silvestre

© 2018 Oficina de comunicació de l'Opus Dei

www.opusdei.cat

Índex

Presentació

Advent
Preparar la vinguda del Senyor

Nadal
La llum de Betlem

Quaresma
El camí cap a la Pasqua

Setmana Santa
ens va estimar fins al final

Pasqua
He ressuscitat i encara estic amb tu

Temps de durant l'any
El diumenge, dia del Senyor i alegria dels cristians

Les festes del Senyor durant el Temps de durant l’any (I)
El temps d'una presència

Les festes del Senyor durant el Temps de durant l'any (II)
Celebrar el misteri inesgotable del Senyor.

Santa Maria en l’any litúrgic
«Em diran benaurada»

Els sants en l’any litúrgic
Com una gran simfonia

Cant i música en la litúrgia
La música que ve de Déu

Epíleg
Reunits en comunió: resant amb tota l’Església

Presentació

«La història no és una simple successió de segles, anys o dies, sinó que és el temps d’una presència que li dona un significat ple i l’obre a una esperança sòlida».1 Aquestes paraules de Benet XVI, que han inspirat el títol d’aquest llibre, descriuen l’essència de l’any litúrgic, «celebració del misteri de Crist en el temps».2 En la litúrgia Déu es fa present entre nosaltres i duu a terme la nostra salvació d’una manera misteriosa, però real: tan real com quan Crist era visible sobre la terra. «L’any litúrgic, alimentat i seguit per la pietat de l’Església, no és una representació freda i inerta de coses que pertanyen a temps passats, ni un simple record nu d’una edat pretèrita; sinó més aviat és Crist mateix que persevera en la seva Església i que prossegueix el camí de misericòrdia immensa que va iniciar en aquesta vida mortal quan passava fent el bé, a fi que les ànimes dels homes es posessin en contacte amb els seus misteris i, en certa manera, visquessin per aquests».3

Aquest llibre, que recull textos publicats al web de l’Opus Dei, convida a recórrer aquests misteris del calendari litúrgic, que giren entorn del Misteri pasqual, cor de la vida de Crist i de la història del món. El lector pot aprofundir, doncs, en l’arc de tonalitats que adquireix, en el temps, l’oració de l’Església; descobrir que la litúrgia és, amb paraules del Papa Francesc, «temps i espai de Déu», i que Ell ens convida a «entrar en el temps de Déu, en l’espai de Déu, i no mirar el rellotge. La litúrgia és, precisament, entrar en el misteri de Déu; deixar-nos portar al misteri i estar en el misteri».4 Contemplem, doncs, com el Misteri pasqual, pel qual Crist ha vençut la mort, entra en el nostre temps cansat i l’omple de vida; aprenem a viure de prop les festes entorn del misteri de l’Encarnació; endinsem-nos al començament de la salvació. Deixem-nos sorprendre pels diferents perfils de l’inesgotable misteri de Déu que la litúrgia ens proposa, a través de les diverses solemnitats i festes del Senyor. Redescobrim la presència maternal de la Santíssima Mare de Déu, en qui l’Església «mira i exalta el fruit més excel·lent de la redempció i contempla amb goig, com en una imatge puríssima, el que ella mateixa, tota sencera, vol i espera ser».5 I, quan recordem els sants, entreveiem «el Misteri pasqual complert en ells, que van patir amb Crist i han estat glorificats amb Ell».6

Les pàgines d’aquest llibre volen ajudar a posar per obra unes conegudes paraules de sant Josepmaria: «Oració, tots ho sabem, és parlar amb Déu; potser, però, hi haurà algú que pregunti: parlar, de què? ¿De què, doncs, sinó de les coses de Déu i de les que omplen la nostra jornada? Del naixement de Jesús, del seu pas per aquest món, de la seva ocultació i de la seva predicació, dels seus miracles, de la seva Passió Redemptora i de la seva Creu i de la seva Resurrecció. I en la presència del Déu Tri i U, posant per mitjancera santa Maria i per advocat sant Josep, el Nostre Pare i Senyor —que jo estimo i venero tant—, parlarem de la nostra feina de cada dia, de la família, de les relacions d’amistat i dels grans projectes i de les petites mesquineses».7

Tant de bo aquest llibre contribueixi a despertar el sentit del misteri, de la transcendència, de l’amor de la Trinitat per nosaltres. Tant de bo aquestes pàgines facilitin posar-se a l’escolta dòcil de l’Esperit Sant, que ens parla en l’oració, i faci que molts lectors se sentin desbordats davant la possibilitat d’entrar en aquest diàleg transformant amb la Trinitat; un diàleg que ens condueix a sortir de nosaltres mateixos per retrobar-nos, transformats en Crist, amb els seus mateixos sentiments. I que, així, fets un amb Ell, per obra de l’Esperit Sant, ens puguem presentar davant del Pare de les misericòrdies.

Juan José Silvestre (ed.)

Notes

1 Benet XVI, audiència 12.XII.2012.

2 J. L. Gutiérrez-Martín, Belleza y misterio. La liturgia, vida de la Iglesia, Eunsa, Pamplona 2006.

3 Pius XII, Enc. Mediator Dei (20.XI.1947).

4 Francesc, Homilía en Santa Marta, 10.II.2014.

5 Concili Vaticà II, Const. Sacrosanctum Concilium, núm. 103.

6 Ibídem, núm. 104.

7 Sant Josepmaria, És Crist que passa, 174.

Tornar a l'índex

Temps d’Advent: preparar la vinguda del Senyor

El Senyor no s’ha retirat del món, no ens ha deixat sols. L’Advent és un temps en què l’Església crida els seus fills a vigilar, a estar desperts per rebre Crist que passa, Crist que ve.

«Concediu, Senyor, als vostres fidels d’acollir amb bones obres la vinguda del vostre Fill Jesucrist, perquè, comptats entre els elegits a la seva dreta, posseeixin en herència el Regne del cel». Aquestes paraules de l’oració col·lecta del diumenge primer d’advent il·luminen amb gran eficàcia el peculiar caràcter d’aquest temps, amb el qual s’inicia l’any litúrgic. Fent-se ressò de l’actitud de les verges prudents de la paràbola evangèlica, que van saber tenir a punt l’oli per als casaments de l’Espòs,1 l’Església crida els seus fills a vigilar, a estar desperts per rebre Crist que passa, Crist que ve.

Temps de presència

El desig de sortir a la trobada, de preparar la vinguda del Senyor,2 ens posa davant del terme grec parusia, que el llatí tradueix com a adventus, d’on sorgeix la paraula Advent. De fet, adventus es pot traduir com a “presència”, “arribada”, “vinguda”. No es tracta, a part d’això, d’una paraula encunyada pels cristians: en l’Antiguitat s’utilitzava en l’àmbit profà per designar la primera visita oficial d’un personatge important —el rei, l’emperador o un dels seus funcionaris— amb motiu de la seva presa de possessió. També podia indicar la vinguda de la divinitat, que surt de la seva ocultació per manifestar-se amb força, o que se celebra en el culte. Els cristians van adoptar el terme per expressar la seva relació amb Jesucrist: Jesús és el Rei que ha entrat en aquesta pobra “província”, la nostra terra, per visitar-nos a tots; un Rei que convida a participar en la festa del seu Advent a tothom qui creu en Ell, tothom qui està segur de la seva presència entre nosaltres.

En dir adventus, els cristians afirmaven, senzillament, que Déu és aquí: el Senyor no s’ha retirat del món, no ens ha deixat sols. Encara que no el puguem veure o tocar, com passa amb les realitats sensibles, Ell és aquí i ens ve a visitar de moltes maneres: en la lectura de la Sagrada Escriptura; en els sagraments, especialment en l’Eucaristia; en l’any litúrgic; en la vida dels sants; en tants episodis, més o menys prosaics, de la vida quotidiana; en la bellesa de la creació... Déu ens estima, coneix el nostre nom, tot el que és nostre li interessa i és sempre present al nostre costat. Aquesta seguretat de la seva presència, que la litúrgia de l’Advent ens suggereix discretament, però amb constància al llarg d’aquestes setmanes, no esbossa cap imatge nova del món davant dels nostres ulls? “Aquesta certesa que la fe ens dóna fa que mirem amb una claror nova allò que ens volta, i que, mentre tot resta igual, vegem que tot és diferent, perquè tot és expressió de l’amor de Déu”.3

Una memòria agraïda

L’Advent ens convida a aturar-nos, en silenci, per captar la presència de Déu. Són dies en què cal tornar a considerar, amb paraules de sant Josepmaria, que “Déu està contínuament al nostre costat. — Vivim com si el Senyor estigués allà lluny, on brillen les estrelles, i no ens adonem que també el tenim sempre a la vora. I hi està com un Pare amorós —a cadascun de nosaltres ens estima més que totes les mares del món puguin estimar els seus fills—, ajudant-nos, inspirant-nos, beneint... i perdonant”.4

Si ens amarem d’aquesta realitat, si la considerem sovint en el temps d’Advent, ens sentirem animats a adreçar-li la paraula amb confiança en l’oració, i moltes vegades durant el dia; li presentarem els sofriments que ens entristeixen, la impaciència i les preguntes que broten del nostre cor. És aquest un moment oportú perquè creixi en nosaltres la seguretat que Ell ens escolta sempre. «A vós elevo la meva ànima, Senyor; Déu meu, en vós confio, que no en tingui un desengany».5

Comprendrem també com els girs de vegades inesperats que pren cada dia són gestos personalíssims que Déu ens dirigeix, signes de la seva mirada atenta sobre cadascun de nosaltres. Acostumem a estar molt atents als problemes, a les dificultats, i de vegades amb prou feines ens queden forces per percebre tantes coses boniques i bones que venen del Senyor. L’Advent és un temps per considerar, més sovint, com Ell ens ha protegit, guiat i ajudat en les vicissituds de la nostra vida; per lloar-lo per tot el que ha fet i continua fent per nosaltres.

Aquest estar desperts i vigilants davant dels detalls del nostre Pare del cel arrela en accions de gràcies. Es crea així en nosaltres una memòria del bé que ens ajuda fins i tot en l’hora fosca de les dificultats, dels problemes, de la malaltia, del dolor. «L’alegria evangelitzadora —escriu el Papa— sempre brilla sobre el rerefons de la memòria agraïda: és una gràcia que necessitem demanar».6 L’Advent ens convida a escriure, per dir-ho així, un diari interior d’aquest amor de Déu per nosaltres. “M’afiguro —deia sant Josepmaria— que vosaltres, com jo mateix, en pensar en les circumstàncies que han acompanyat la vostra decisió d’esforçar-vos a viure del tot la fe, regraciareu molt el Senyor, tindreu el convenciment sincer —sense falses humilitats— que no hi cap mèrit per la nostra banda”.7

Déu ve

Dominus veniet!8 Déu ve! Aquesta breu exclamació obre el temps d’advent i ressona especialment al llarg d’aquestes setmanes i, després, durant tot l’any litúrgic. Déu ve No es tracta simplement que Déu hagi vingut, de quelcom del passat; ni tampoc no és un simple anunci que Déu vindrà, en un futur que podria no tenir excessiva transcendència per al nostre avui i ara. Déu ve: es tracta d’una acció sempre en marxa; està passant, passa ara i continuarà passant a mesura que transcorri el temps. En tot moment, “Déu ve”: a cada moment de la història, continua dient el Senyor: «El meu Pare continua treballant, i jo també treballo».9

L’Advent ens convida a prendre consciència d’aquesta veritat i a actuar-hi en conseqüència. «ja és hora que us desvetlleu!»; «vetlleu en tot moment»; «El que us dic a vosaltres, ho dic a tothom: Vetlleu!».10 Són crides de la Sagrada Escriptura en les lectures del diumenge primer d’Advent que ens recorden aquestes vingudes constants, adventus, del Senyor. No ahir, no demà, sinó avui, ara. Déu no està sol al cel, desinteressat de nosaltres i de la nostra història; en realitat, Ell és el Déu que ve. La meditació atenta dels textos de la litúrgia de l’Advent ens ajuda a preparar-nos perquè la seva presència no ens passi desapercebuda.

Per als Pares de l’Església, la “vinguda” de Déu —contínua i, per dir-ho així, connatural amb el seu mateix ser— es concentra en les dues vingudes principals de Crist: la de la seva encarnació i la de la seva tornada gloriosa al final de la història.11 El temps d’Advent es desenvolupa entre aquests dos pols. En els primers dies se subratlla l’espera de l’última vinguda del Senyor al final dels temps. I, a mesura que s’apropa el Nadal, es va obrint camí la memòria de l’esdeveniment de Betlem, en el qual es reconeix la plenitud del temps. «Per aquestes dues raons l’Advent se’ns manifesta com a temps d’una expectació pietosa i alegre».12

El prefaci I d’Advent sintetitza aquest doble motiu: «Ell, quan vingué per primera vegada, humil, i fet semblant als homes, [el Senyor] dugué a terme el pla de redempció preparat en l’antiga aliança i ens obrí el camí de salvació eterna; així, quan vindrà per segona vegada, en glòria i majestat, ell mateix ens donarà els béns que ara esperem, tot vetllant, confiats en la seva promesa».13

Dies d’espera i esperança

Una nota fonamental de l’Advent és, per tant, la de l’espera; però una espera que el Senyor ve a convertir en esperança. L’experiència ens mostra que ens passem la vida esperant: quan som nens volem créixer; en la joventut aspirem a un amor gran, que ens ompli; quan som adults busquem la realització en la professió, l’èxit determinant per a la resta de la nostra vida; quan arribem a l’edat avançada aspirem al merescut descans. Tanmateix, quan aquestes esperances es compleixen, o també quan naufraguen, percebem que això, en realitat, no ho era tot. Necessitem una esperança que vagi més enllà del que podem imaginar, que ens sorprengui. Així, encara que hi hagi esperances més o menys petites que dia a dia ens mantenen en camí, en realitat, sense la gran esperança —la que neix de l’Amor que l’Esperit Sant ha posat en el nostre cor14 i aspira a aquest Amor—, amb totes les altres no n’hi ha prou.

L’Advent ens anima a preguntar-nos què esperem, quina és la nostra esperança. O, més en profunditat, quin sentit té el meu present, el meu avui i ara? «Si el temps no és ple d’un present carregat de sentit —deia Benet XVI— l’espera pot ser insuportable; si s’espera alguna cosa, però en aquest moment no hi ha res, és a dir, si el present és buit, cada instant que passa sembla exageradament llarg, i l’espera es transforma en un pes massa gran, perquè el futur és del tot incert. En canvi, quan el temps està carregat de sentit, i en cada instant percebem una cosa específica i positiva, llavors l’alegria de l’espera fa el present més valuós».15

Un Betlem per al nostre Déu

El nostre temps present té un sentit, perquè el Messies, esperat durant segles, neix a Betlem. Juntament amb Maria i Josep, amb l’assistència dels nostres àngels custodis, l’esperem amb il·lusió renovada. En venir Crist entre nosaltres, ens ofereix el do del seu amor i de la seva salvació. Per als cristians, l’esperança està animada per una certesa: el Senyor és present al llarg de tota la nostra vida, en el treball i en els afanys quotidians; ens acompanya i un dia eixugarà també les nostres llàgrimes. Un dia, no massa llunyà, tot trobarà el seu compliment en el regne de Déu, regne de justícia i de pau. «El temps d’Advent ens torna l’horitzó de l’esperança, una esperança que no decep perquè està fundada en la Paraula de Déu. Una esperança que no decep, senzillament perquè el Senyor no decep mai».16

L’Advent és un temps de presència i d’espera de l’etern; un temps d’alegria, d’una alegria íntima que res no pot eliminar: «El vostre cor s’alegrarà —promet Jesús als seus deixebles— quan us tornaré a veure. I la vostra alegria, ningú no us la prendrà».17 El goig en el moment de l’espera és una actitud profundament cristiana, que veiem plasmada en la Santíssima Mare de Déu: Ella, des del moment de l’Anunciació, «que esperà, plena d’amor, la Mare Verge»18 la vinguda del seu Fill, Jesucrist. Per això, Ella també ens ensenya a esperar sense ànsia l’arribada del Senyor, al mateix temps que ens preparem interiorment per a aquesta trobada, amb la il·lusió de “construir amb el cor un Betlem per al nostre Déu”.19

Juan José Silvestre

Notes

1 Cf. Mt 25, 1 seg.

2 Cf. 1 Te 5, 23.

3 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 144.

4 Sant Josepmaria, Camí, núm. 267.

5 Missal Romà, I Diumenge d’Advent, antífona d’entrada. Cf. Sl 24 (25), 1-2.

6 Francesc, exhortació apostòlica Evangelii gaudium (24.XI.2013), núm. 13.

7 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 1.

8 Cf. Missal Romà, Fira III de les setmanes I-III d’Advent, Antífona d’entrada. Cf. Za 14, 5.

9 Jn 5, 17

10 Rm 13, 11; Lc 21, 36; Mc 13, 37.

11 Cf. Sant Ciril de Jerusalem, Catequesis, 15, 1: p. 33, 870 (II Lectura de l’Ofici de Lectures del I Diumenge d’Advent).

12 Calendari Romà, normes universals sobre l’any litúrgic i sobre el calendari, núm. 39.

13 Missal Romà, Prefaci I d’Advent.

14 Cf. Rm 5, 5

15 Benet XVI, Homilia I vigílies del I Diumenge d’Advent, 28.XI.2009.

16 Francesc, Angelus, 1.XII.2013.

17 Jn 16, 22

18 Missal Romà, Prefaci II d’Advent.

19 Notes d’una meditació, 25.XII.1973 (AGP, biblioteca, P09, p. 199). Publicat a Àlvar del Portillo, Caminar con Jesús. Al compás del año litúrgico, Ed. Cristiandad, Madrid 2014, p. 21.

Tornar a l'índex

Temps de Nadal: la llum de Betlem

En la litúrgia del temps de Nadal, l'Església ens convida a recordar l'inici d'aquella passió d'Amor de Déu pels homes que culmina amb la celebració anual de la Pasqua.

Crist, redemptor del món, unigènit del Pare, nascut inefablement del Pare abans de tots els temps, «Christe, redemptor omnium, / ex Patre, Patris Unice, / solus ante principium / natus ineffabiliter».1 Aquestes paraules, les primeres que l’Església pronuncia cada any a l’inici del temps de Nadal, ens introdueixen en la vida íntima de Déu. Les celebracions litúrgiques durant aquests dies, les estones de meditació davant del Betlem, la vida familiar més intensa, ens volen ajudar a contemplar la Paraula que s’ha fet Nen; a mirar-lo amb «les disposicions humils de l’ànima cristiana» que no vol «reduir la grandesa de Déu als nostres pobres conceptes (...), sinó comprendre que aquest misteri, en la seva obscuritat, és una claror que guia la vida dels homes».2

Una llum que ens porta al Pare

«Déu és llum»:3 en Ell no hi ha foscor. Quan intervé en la història dels homes, les tenebres es dissipen. Per això, el dia de Nadal cantem: «lux fulgebit hodie super nos, quia natus est nobis Dominus»;4 una llum ens envolta en la seva resplendor, perquè el Senyor ha nascut per a nosaltres.

Jesucrist, el Verb Encarnat, neix per il·luminar el nostre camí a la terra; neix per mostrar-nos el rostre amable del Pare i revelar el misteri d’un Déu que no és un ser solitari, sinó Pare, Fill i Esperit Sant. En l’eternitat el Pare genera el Fill en un acte perfectíssim d’Amor que fa del Verb el Fill Estimat: del «Pare de les llums»5 procedeix Aquell que és «Llum de Llum, Déu veritable de Déu veritable».6 Encara que aquesta generació de Llum és inefable i els nostres ulls no la poden percebre aquí a la terra, el Senyor no ens ha deixat en les tenebres: ens ha deixat un signe en el qual podem entreveure una part d’aquest misteri. Aquest signe és el naixement virginal de Jesús en la nit de Betlem.

«La virginitat de Maria manifesta la iniciativa absoluta de Déu en l’Encarnació. Jesús només té Déu com a Pare».7 L’únic Fill de Maria és l’unigènit del Pare; el nascut inefablement del Pare abans de tots els temps, neix també de manera inefable d’una Mare Verge. Per això, l’Església canta «talis partus decet Deus»,8 un naixement així d’admirable convenia a la dignitat de Déu. Es tracta d’un misteri que revela, als que són humils, la resplendor de la glòria divina.9 Si ens apropem al Nen amb senzillesa, com la dels pastors que van amb pressa a la gruta10 o com la dels Mags que es «prostraren a terra i el van adorar»,11 podrem reconèixer, en la llum que irradia la cara del Nen, el reverberar de la seva generació eterna.

L’inici del camí cap a la Pasqua

«Mentre eren allà, se li van complir els dies i va néixer el seu fill primogènit: ella el va faixar amb bolquers i el posà en una menjadora, perquè no havien trobat cap lloc on hostatjar-se».12 És fàcil imaginar l’alegria que Maria havia experimentat des del moment de l’Anunciació. Un goig que aniria creixent a mesura que passaven els dies i el Fill de Déu s’anava formant en el seu si. Tanmateix, a Nostra Senyora i a sant Josep no se’ls va estalviar tota amargor. La nit santa del naixement del Redemptor està marcada per la duresa i la fredor del cor humà: «Ha vingut a casa seva, i els seus no l’han acollit».13 D’aquesta manera, si el naixement sense dolor anticipava la glòria del Regne, anticipava també l’“hora” de Jesús, en la qual donaria la vida per amor a les criatures: «Els seus braços —ho admirem de nou en el pessebre— són els d’un Nen: però, són, els mateixos que s’estendran a la Creu, atraient tots els homes».14

En la litúrgia del temps de Nadal, l’Església ens convida a recordar l’inici d’aquella passió d’Amor de Déu pels homes que culmina amb la celebració anual de la Pasqua. De fet, a diferència de la Pasqua anual, la festa de la Nativitat del Senyor no es va començar a celebrar litúrgicament fins ben entrat el segle IV, així que el calendari reflectia cada vegada més la unitat de tot el misteri de Crist. Per això, en celebrar el naixement de Jesús i deixar-nos tocar per la seva tendresa de Nen, el sentit de la seva vinguda a la terra s’actualitza, com canta aquella nadala que tants records portava a sant Josepmaria: «Jo vaig baixar a la terra per patir». El Nadal i la Pasqua estan units no només per la llum, sinó també per la potència de la Creu gloriosa.

«Dum medium silentium... Mentre un silenci tranquil embolcallava l’univers i la nit era al bell mig de la seva cursa, la teva paraula totpoderosa, deixant els trons reials, es va llançar des del cel com un guerrer implacable».15 Són paraules del llibre de la Saviesa, que fan referència immediata a la Pasqua antiga, a l’Èxode en què els israelites van ser alliberats. La litúrgia les fa servir sovint en el temps de Nadal per presentar-nos, a través de contrastos, la figura del Verb que ve a la terra. El que és inabastable se circumscriu en el temps; l’Amo del món no troba lloc al seu món; el Príncep de la Pau descendeix com un «guerrer implacable» des del seu tron reial. D’aquesta manera, podem comprendre que el naixement de Jesús és el final de la tirania del pecat, l’inici de l’alliberament dels fills de Déu. Jesús ens ha alliberat del pecat gràcies al seu misteri Pasqual. És l’“hora” que passa per tota la història humana i la guia.

Jesús pren una naturalesa com la nostra, amb les seves debilitats, per alliberar-nos del pecat a través de la seva mort. Això només es pot comprendre des de l’amor, ja que l’amor demana la unió, demana compartir la mateixa sort que la persona estimada: «L’única norma o mesura que ens permet de comprendre d’alguna manera aquesta forma d’obrar de Déu, és adonar-nos que manca de mesura: veure que neix d’una bogeria d’amor, que el mena a assumir la nostra carn i carregar el pes dels nostres pecats».16

El Senyor va voler tenir un cor de carn com el nostre per traduir al llenguatge humà la bogeria de l’amor de Déu per cadascuna, per cadascun. Per això, l’Església s’alegra quan exclama: «Puer natus est nobis»,17 ens ha nascut un nen. Perquè Ell és el Messies esperat pel poble d’Israel, la seva missió té un abast universal. Jesús neix per a tothom, «s’ha unit, en certa manera, amb tot home»,18 no s’avergonyeix de dir-nos “germans” i vol lloar amb nosaltres la bondat del Pare. És lògic que en els dies del Nadal visquem de manera especial la fraternitat cristiana, que estimem totes les persones sense fer distincions de provinença o capacitats. Hem d’acollir l’amor alliberador de Jesús, que ens treu de l’esclavitud de les nostres males inclinacions, esfondra els murs entre els homes, per fer-nos finalment «fills en el Fill».19

Un misteri que il·lumina la família

«Les festes entorn del misteri de l’Encarnació (Anunciació, Nadal, Epifania) commemoren el començament de la nostra salvació i ens comuniquen les primícies del misteri de la Pasqua».20 Aquestes primícies provenen sempre del contacte amb Jesús, de les relacions que es creen entorn del Nen que, com les de qualsevol nen que ve al món, són en primer lloc relacions familiars. La llum del Nen s’estén, doncs, en primer lloc a Maria i Josep, i des d’ells a totes les famílies.

Dins del temps de Nadal, la festa de la Sagrada Família ens recorda que les famílies cristianes estan cridades a reflectir la llum de la llar de Natzaret. Són un do del Pare celestial, que vol que hi hagi al món oasis en els quals l’amor hagi estat alliberat de l’esclavitud de l’egoisme. Les lectures de la festa proposen alguns consells per fer santa la vida familiar: «Revestiu-vos, doncs, dels sentiments que escauen a escollits de Déu, sants i estimats: sentiments de compassió entranyable, de bondat, d’humilitat, de dolcesa, de paciència. Suporteu-vos els uns als altres, i si algú tingués res contra un altre, perdoneu-vos-ho. El Senyor us ha perdonat: perdoneu també vosaltres».21 Es tracta d’actituds concretes per fer realitat aquesta gran paradoxa de l’Evangeli: que només la renúncia i el sacrifici condueixen al veritable amor.

L’octava de Nadal es tanca amb la solemnitat de Santa Maria Mare de Déu. Aquesta festa es va començar a celebrar a Roma, possiblement en relació amb la dedicació de l’església de Santa Maria ad martyres, situada al Panteó. Aquesta celebració ens porta a la memòria que el Fill de Déu és també Fill d’aquella que va creure en les promeses de Déu,22 i que Ell s’ha fet carn per redimir-nos. Així, pocs dies després festegem el Nom de Jesús, aquest nom en el qual trobem consol en la nostra oració, ja que ens recorda que el Nen que adorem es diu Jesús, perquè ens salva dels nostres pecats.23

La salvació per a tots els homes

Els últims dies del cicle de Nadal commemoren la força expansiva de la Llum de Déu, que vol reunir tots els homes en la gran família de Déu. El ritu romà commemorava antigament, a la festa del Baptisme del Senyor, també la “manifestació” als Mags d’Orient —primícies dels gentils— i els casaments de Canà, primera manifestació de la glòria de Jesús als seus deixebles. Tot i que la litúrgia romana celebra avui aquestes “epifanies” en dies diferents, encara queden alguns ecos d’aquesta tradició que han conservat les litúrgies orientals. Un d’aquests és una antífona del 6 de gener: «Avui l’Església s’ha unit al seu celestial Espòs, perquè, al Jordà, Crist la purifica dels seus pecats; els mags van amb regals als casaments del Rei, i els convidats s’alegren per l’aigua convertida en vi».24

En la solemnitat de l’Epifania l’Església convida a seguir l’exemple dels Mags, que perseveren en la cerca de la Veritat, no tenen por de preguntar quan perden la llum de l’estrella i troben la seva grandesa adorant el Nen nounat. Com ells, també nosaltres li volem donar tot el millor, conscients que donar és propi d’enamorats i que al Senyor no «tant li fan les riqueses, i els fruits, i els animals de la terra, del mar o de l’aire, ja que tot això és veu; vol alguna cosa íntima, que hàgim de donar-li amb llibertat: fill meu, dóna’m el teu cor (Pr 23, 26)».25

Festejar el Baptisme

La festa del Baptisme del Senyor tanca el temps de Nadal. Ens convida a contemplar Jesús que baixa per santificar les aigües, perquè en el sagrament del Baptisme ens puguem unir a la seva Pasqua: «Nosaltres, amb el Baptisme, som immersos en aquesta font inesgotable de vida que és la mort de Jesús, el més gran acte d’amor de tota la història».26 Per això, com diu el papa Francesc, és natural que recordem amb alegria la data en què rebem aquest sagrament: «Saber la data del nostre Baptisme és saber una data feliç. El risc de no saber-la és perdre la memòria del que el Senyor ha fet amb nosaltres; la memòria del do que hem rebut».27 Això feia sant Josepmaria, que cada 13 de gener recordava amb agraïment els seus padrins i el mateix sacerdot que l’havia batejat.28 En un dels seus últims aniversaris a la terra, en sortir de l’oratori de Santa Maria de la Pau després d’haver celebrat la Missa, es va aturar un moment davant de la pica baptismal, la va besar i va postil·lar: «Em dona molta alegria besar-la. Aquí em van fer cristià».

Cada tres anys, el primer diumenge després del Baptisme del Senyor es proclama l’evangeli dels casaments de Canà. A l’inici del temps ordinari, se’ns recorda que la llum que va resplendir a Betlem i al Jordà no és un parèntesi en la nostra vida, sinó una força transformadora que vol arribar a tota la societat a partir del seu nucli, les relacions familiars. La transformació de l’aigua en vi ens suggereix que les realitats humanes, inclòs el treball de cada dia ben fet, es poden transformar en una cosa divina. Jesús ens demana que omplim les gerres «usque ad summum»,29 que amb l’ajuda de la seva gràcia curullem fins al límit els nostres esforços, perquè la nostra vida adquireixi valor sobrenatural. En aquesta tasca de santificar la tasca quotidiana trobem de nou santa Maria: la mateixa que ens ha mostrat el Nen a Betlem ens dirigeix cap al Mestre amb aquell consell segur: «Feu tot el que ell us digui!».30

Juan Rego

Notes

1 Himne Christe, redemptor omnium, I Vigílies de Nadal.

2 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 13.

3 1 Jn 1, 5.

4 Cf. Missal Romà, Nativitat del Senyor, Ad Missam in aurora, Antífona d’entrada (Cf. Is 9, 2.6).

5 Jm 1, 17.

6 Símbol nicenoconstantinopolità.

7 Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 503.

8 Himne Veni, Redemptor Gentium.

9 Cf. He 1, 3.

10 Cf. Lc 2,16.

11 Mt 2, 11.

12 Lc 2, 6-7.

13 Jn 1, 11

14 És Crist que passa, núm. 38.

15 Sv 18, 14-15.

16 És Crist que passa, núm. 144.

17 Cf. Missal Romà, Nativitat del Senyor, Ad Missam in die, Antífona d’entrada (Cf. Is 9, 6).

18 Concili Vaticà II, Const. Past. Gaudium et spes, núm. 22.

19 Ibídem.

20 Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 1171.

21 Col 3, 12-13 (2a lectura de la festa de la Sagrada Família).

22 Cf. Lc 1, 45

23 Mt 1, 21.

24 Antífona ad Benedictus, Laudes del 6 de gener.

25 És Crist que passa, núm. 35.

26 Francisco, Audiència general, 8.1.2014.

27 Ibídem.

28 Cf. A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. I, Rialp, Madrid 1997, p. 14-15.

29 Jn 2, 7

30 Jn 2, 5

Tornar a l'índex

Quaresma: El camí cap a la Pasqua

La Quaresma afina la nostra ànima, i ens prepara per participar amb intensitat en la Setmana Santa: ens fa redescobrir l'alegria de la salvació que Déu ens porta.

«Feu, Senyor, que posem tot el nostre cor en les ofrenes que us presentem, i amb les quals comencem la celebració de la santa Quaresma»:1 des del primer diumenge de Quaresma, la litúrgia traça amb decisió el caràcter dels quaranta dies que comencen el dimecres de cendra. La Quaresma és un compendi de la nostra vida, que és tota «un retorn constant a la casa del nostre Pare».2 És un camí cap a la Pasqua, cap a la mort i la resurrecció del Senyor, que és el centre de gravetat de la història del món, de cada dona, de cada home: un tornar a l’Amor etern.

En el temps de Quaresma, l’Església ens desperta de nou la necessitat de renovar el nostre cor i les nostres obres, de manera que descobrim cada vegada més aquesta centralitat del misteri pasqual: es tracta que ens posem en mans de Déu per «conèixer més i més el misteri de Crist i per a viure’l d’acord amb les seves exigències».3

«Quina capacitat tan estranya que té l’home d’oblidar-se de les coses més meravelloses, d’acostumar-se al misteri! Considerem novament, en aquesta Quaresma, que el cristià no pot ésser superficial. Mentre està ficat de ple en la seva feina ordinària (...) ha d’estar ficat ensems i totalment en Déu, perquè és fill de Déu».4 Per això, és lògic que durant aquests dies considerem en la nostra oració la necessitat de la conversió, de redirigir els nostres passos cap al Senyor, i purificar el nostre cor fent propis els sentiments del salmista: «Cor mundum crea in me, Deus, et spiritum firmum innova in visceribus meis; Déu meu, crea en mi un cor ben pur, fes renéixer en mi un esperit ferm».5 Són paraules del salm Miserere, que l’Església ens proposa sovint en aquest temps litúrgic, i que sant Josepmaria va resar tant.

El camí d’Israel pel desert

La Quaresma arrela en diversos episodis clau de la història de la Salvació, que és també la nostra història. Un d’aquests episodis és la travessia del poble elegit pel desert. Aquells quaranta anys van ser per als israelites un temps de prova i de temptacions. Jahvè els acompanyava de continu i els anava fent entendre que només s’havien de basar en Ell: anava estovant el seu cor dur de pedra.6 Va ser, a més, un temps de gràcies constants: tot i que el poble patia, era Déu qui els consolava i els orientava amb la paraula de Moisès, els alimentava amb el mannà i les guatlles, els donava l’aigua a la Roca de Meribà.7

Que properes ens resulten les paraules, plenes de tendresa, amb què Déu fa reflexionar els israelites sobre el sentit de la seva llarga travessia! «Recorda’t de tot el camí que el Senyor, el teu Déu, t’ha fet recórrer pel desert des de fa quaranta anys. T’ha afligit i t’ha posat a prova per conèixer les inclinacions del teu cor i veure si observaries o no els seus manaments. T’ha afligit fent-te passar fam, però després t’ha alimentat amb el mannà, que ni tu ni els teus pares no coneixíeu. Volia que reconeguessis que l’home no viu només de pa; viu de tota paraula que surt de la boca del Senyor».8 El Senyor ens adreça també avui aquestes paraules; a nosaltres que, en el desert de la nostra vida, certament experimentem la fatiga i els problemes de cada dia, tot i que no ens falten les cures paternals de Déu, de vegades a través de l’ajuda desinteressada dels nostres familiars, d’amics o fins i tot de persones de bona voluntat que són anònimes. Amb la seva pedagogia inefable, el Senyor ens va ficant al seu cor, que és la veritable terra promesa: «Praebe, fili mi, cor tuum mihi… Confia en mi, fill meu, mira de bon grat el meu exemple».9

Molts dels episodis de l’Èxode eren l’ombra de realitats futures. De fet, no tots els que van participar en aquella primera peregrinació van arribar a entrar a la terra promesa.10 Per això, l’epístola als Hebreus, citant el salm 94, es dol de la rebel·lia del poble i alhora celebra l’arribada d’un nou èxode: «Els primers a rebre l’anunci de la bona nova no hi van entrar per la seva desobediència», i Déu «torna a fixar un dia, aquell «avui», quan, molt de temps més tard, diu per boca de David (...): Tant de bo que avui sentíssiu la seva veu: No enduriu els cors com a Meribà».11 Aquest avui és l’inaugurat per Jesucrist. Amb la seva Encarnació, la seva vida i la seva glorificació, el Senyor ens condueix per l’èxode definitiu, en el qual les promeses troben un compliment perfecte: ens fa lloc al cel; aconsegueix «un lloc de descans per al poble de Déu. Només aquell qui ha entrat al seu lloc de repòs descansa ara ja de les seves obres».12

El camí de Crist pel desert

L’Evangeli del primer diumenge de Quaresma ens presenta Jesús que, en solidaritat amb nosaltres, va voler ser temptat al final dels quaranta dies que va passar al desert. Veure la seva victòria sobre Satanàs ens omple d’esperança, i ens fa saber que amb Ell podrem vèncer també en les batalles de la vida interior. Les nostres temptacions, llavors, ja no ens inquieten, sinó que es converteixen en ocasió per conèixer-nos millor i per fiar-nos més de Déu. Descobrim que l’ideal d’una vida acomodada és un miratge de l’autèntica felicitat i ens adonem, amb sant Josepmaria, que «falta, sens dubte, un nou canvi, una lleialtat més plena, una humilitat més profunda, talment que, en decréixer el nostre egoisme, creixi Crist en nosaltres, ja que illum oportet crescere, me autem minui, cal que Ell creixi i que jo minvi (Jn 3, 30)».13

L’experiència de la nostra fragilitat personal no acaba en el temor, sinó en la petició humil que posa en acte la nostra fe, la nostra esperança i el nostre amor: «Aparta, Senyor, de mi el que m’aparti de tu» podem dir, amb les paraules que va repetir sovint sant Josepmaria.14 Amb Jesús trobem les forces per rebutjar decididament la temptació, sense cedir al diàleg: «Mireu bé com respon Jesús. Ell no dialoga amb Satanàs, com havia fet Eva al paradís terrenal. Jesús (...) tria refugiar-se en la Paraula de Déu i respon amb la força d’aquesta Paraula. Recordem això: en el moment de la temptació, de les nostres temptacions, res de diàleg amb Satanàs, sinó sempre defensats per la Paraula de Déu. I això ens salvarà».15

El relat de la Transfiguració del Senyor, que es proclama el segon diumenge de Quaresma, ens reafirma en aquesta convicció de la certesa de la victòria, malgrat les nostres limitacions. També nosaltres participarem de la seva glòria, si ens sabem unir a la seva Creu en la nostra vida quotidiana. Per a això, hem d’alimentar la nostra fe, com els personatges de l’Evangeli que cada tres anys ens presenta la litúrgia en els últims diumenges de Quaresma: la samaritana, que supera el pecat per reconèixer en Jesús el Messies que calma, amb l’aigua viva de l’Esperit Sant, la seva set d’amor;16 el cec de naixement, que veu Crist com la llum del món, que venç la ignorància, mentre els vidents del món es queden cecs;17 Llàtzer, la resurrecció del qual ens recorda que Jesús ens ha vingut a portar una vida nova.18 Contemplant aquests relats com un personatge més, amb l’ajuda dels sants, trobarem recursos per a la nostra oració personal, i es fortificarà la presència de Déu més intensa que intentarem mantenir durant aquests dies.

El nostre camí penitencial com a fills

L’oració col·lecta del tercer diumenge de Quaresma presenta el sentit penitencial d’aquest temps: «Oh Déu, Pare de misericòrdia i font de tota bondat, vós ens heu ensenyat que el dejuni, l’oració i l’almoina són remei per a les nostres culpes; escolteu la nostra humil confessió: que els qui ens sentim afeixugats per la nostra consciència, ens vegem alleujats per la vostra misericòrdia». Amb la humilitat de qui es reconeix pecador, demanem amb tota l’Església la intervenció que esperem de la misericòrdia de Déu Pare: una mirada amorosa sobre la nostra vida, i el seu perdó reparador.

La litúrgia ens impulsa a assumir la nostra part en el procés de conversió, en convidar-nos a la pràctica de les tradicionals obres penitencials. Aquestes manifesten un canvi d’actitud en la nostra relació amb Déu (pregària), amb els altres (almoina) i amb un mateix (dejuni).19 És l’«esperit de penitència», del qual parlava sant Josepmaria, i del qual proposava tants exemples pràctics: «Penitència és el compliment exacte de l’horari (...). Ets penitent quan t’emmotlles amb amor al teu pla d’oració, encara que estiguis rendit, desganat o fred. Penitència és tractar sempre amb la màxima caritat els altres (...), suportar amb bon humor les mil petites contrarietats de la jornada (...); menjar amb agraïment allò que ens sigui servit, sense importunar amb desigs o capricis».20

També sabem que no compten per a res les accions merament externes sense la gràcia de Déu; no és possible identificar-nos amb Crist sense la seva ajuda: «quia tibi sine te placere non possumus, ja que sense vós no us podem complaure».21 Amb l’ajuda d’Ell, intentem dur a terme aquestes obres «en els llocs més amagats», on només hi veu el nostre Pare Déu,22 rectificant sovint la intenció i buscant de manera més clara la glòria de Déu i la salvació de tothom. Escriu l’apòstol Joan: «El qui no estima el seu germà, que veu, no pot estimar Déu, que no veu».23 Són paraules que conviden a un examen profund, perquè no és possible separar aquests dos aspectes de la caritat. Si ens considerem contemplats per Ell, el sentit de la nostra filiació divina anirà amarant la vida interior i l’apostolat, amb una contrició més confiada i filial, i amb una entrega sincera als qui ens envolten: familiars, companys de feina, amics.

El camí penitencial a través dels sagraments

En la nostra lluita diària contra el desordre del pecat, els sagraments de la Penitència i de l’Eucaristia són també uns moments privilegiats. És lògic que la nostra penitència interior es perfeccioni gràcies a la celebració del sagrament de la Confessió. Molt depèn de les disposicions del penitent, tot i que el protagonisme és de Déu, que ens mou a la conversió. A través d’aquest sagrament —veritable obra mestra de Déu—24 percebem la seva traça amb la nostra llibertat caiguda. Sant Josepmaria ens presentava així el paper que ens correspon: «Aconsello a tothom que tinguin com a devoció (...) fer molts actes de contrició. I una manifestació externa, pràctica, d’aquesta devoció és tenir un afecte particular al Sant Sagrament de la Penitència»,25 en el qual «ens revestim de Jesucrist i dels seus mereixements».26

La Quaresma és un moment formidable per fomentar aquest «afecte particular» per la Confessió, la qual vivim nosaltres en primer lloc i donem a conèixer a moltes persones.

Després de l’absolució que el sacerdot dona en nom de Déu, el Ritual proposa, entre d’altres de possibles, una bonica oració de comiat del penitent: «La passió del nostre Senyor Jesucrist, la intercessió de la benaventurada Mare de Déu i de tots els sants, el bé que facis i el mal que puguis patir, et serveixin com a remei dels teus pecats, augment de gràcia i premi de vida eterna. Ves-te’n en pau».27 És una antiga pregària en la qual el sacerdot demana a Déu que estengui el fruit del sagrament a tota la vida del penitent, i recorda de quina font brolla la seva eficàcia: els mèrits de la Víctima innocent i de tots els Sants.

Com li va passar al fill petit de la paràbola, després de l’abraçada del nostre Pare Déu som admesos al banquet.28 Quina alegria participar ben nets en l’Eucaristia! «Estima’l molt, el Senyor. Custodia en la teva ànima, i fomenta-la, aquesta urgència d’amar-lo. Estima Déu, justament ara, quan potser bastants dels qui el tenen en les seves mans no el volen, el maltracten i l’abandonen. ¡Tracta’m molt bé el Senyor, en la Santa Missa i durant tota la jornada!».29

A través de la litúrgia, l’Església ens convida a recórrer amb gràcia el camí de la Quaresma. La celebració freqüent dels sagraments, la meditació assídua de la Paraula de Déu i les obres penitencials, sense que falti aquesta alegria —Laetare Ierusalem!— que subratlla especialment el quart diumenge,30 són pràctiques que afinen la nostra ànima, i ens preparen per participar amb intensitat en la Setmana Santa, quan reviurem els moments cabdals de l’existència de Jesús a la terra. «De la vida i la mort de Crist, n’hem de fer vida nostra. Morir per la mortificació i la penitència, per tal que Crist visqui en nosaltres per l’Amor. I aleshores seguir els passos de Crist, amb afany de corredimir totes les ànimes».31 Contemplant el Senyor que dona la vida per nosaltres, ben purificats dels nostres pecats, redescobrirem l’alegria de la salvació que Déu ens porta: «Redde mihi laetitiam salutaris tui, torna’m el goig de la teva salvació».32

Alfonso Berlanga

Notes

1 Missal Romà, Diumenge I de Quaresma, oració sobre les ofrenes.

2 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 64.

3 Missal Romà, Diumenge I de Quaresma, col·lecta.

4 És Crist que passa, núm. 65.

5 Sl 51, 12.

6 Cf. Dt 8, 2-5.

7 Cf. Ex 15, 22 - 17, 7.

8 Dt 8, 2-3.

9 Pr 23, 26.

10 Cf. Nm 14, 20 s.

11 He 4, 6-7. Cf. Sl 94 (95), 7-8.

12 He 4, 9-10.

13 És Crist que passa, núm. 58.

14 Notes d’una reunió familiar, 18.X.1972 (citat a: A. Sastre Tiempo de Caminar, Rialp, Madrid 1989, p. 353).

15 Francesc, Angelus, 9.III.2014.

16 Jn 4, 5-42 (Leccionari, tercer diumenge de Quaresma, cicle A).

17 Jn 9, 1-41 (Ibídem, quart diumenge de Quaresma, cicle A).

18 Jn 11, 1-45 (Ibídem, cinquè diumenge de Quaresma, cicle A).

19 Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 1434.

20 Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 138.

21 Missal Romà, Dissabte de la IV Setmana de Quaresma, Col·lecta.

22 Cf. Mt 6, 6.

23 1 Jn 4, 20.

24 Cf. Catecisme de l’Església, núm. 1116.

25 Apunts de la predicació, 26.IV.1970 (citat a: J. López i E. Burkhart, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de San Josemaría, Rialp, Madrid 2013, vol. III, p. 377).

26 Sant Josepmaria, Camí, núm. 310.

27 Ritual de la Penitencia, núm. 104.

28 Cf. Lc 15, 22-24.

29 Sant Josepmaria, Forja, núm. 438.

30 Missal Romà, IV Diumenge de Quaresma, antífona d’entrada (cf. Is 66, 10).

31 Sant Josepmaria, Via Crucis, XIV estació.

32 Sl 51, 14.

Tornar a l'índex

Setmana Santa: ens va estimar fins al final

La Setmana Santa és el centre de l’any litúrgic: en aquests dies revivim els moments decisius de la nostra redempció. L’Església ens guia, amb la seva saviesa i la seva creativitat, del Diumenge de Rams a la Creu i a la Resurrecció.

Al cor de l’any litúrgic batega el Misteri pasqual, el tridu del Senyor crucificat, mort i ressuscitat. Tota la història de la salvació gira entorn d’aquests dies sants, que van passar desapercebuts per a la majoria dels homes i que ara l’Església celebra «des de llevant fins a ponent».1 Tot l’any litúrgic, compendi de la història de Déu amb els homes, sorgeix de la memòria que l’Església conserva de l’hora de Jesús: quan, «Ell, que havia estimat els seus que eren al món, els estimà fins a l’extrem».2

L’Església desplega en aquests dies la seva saviesa maternal per posar-nos en els moments decisius de la nostra redempció: per poc que no hi oferim resistència, ens veiem arrossegats pel recolliment amb què la litúrgia de la Setmana Santa ens introdueix en la Passió; la unció amb què ens mou a vetllar juntament amb el Senyor; l’esclat de goig que brolla de la vigília de la Resurrecció. Molts dels ritus que vivim aquests dies tenen les arrels en unes tradicions molt antigues; la seva força està provada per la pietat dels cristians i per la fe dels sants de dos mil·lennis.

El Diumenge de Rams

El Diumenge de Rams és com el pòrtic que precedeix i disposa el Tridu Pasqual: «Aquest llindar de la Setmana Santa, tan pròxim ja al moment en què es va consumar sobre el Calvari la Redempció de tota la humanitat, em sembla un temps particularment apropiat perquè tant tu com jo considerem per quins camins ens ha salvat Jesús Nostre Senyor; perquè contemplem aquest amor seu —veritablement inefable— envers unes pobres criatures, formades amb fang de la terra».3

Quan els primers fidels escoltaven la proclamació litúrgica dels relats evangèlics de la Passió i l’homilia que pronunciava el bisbe, sabien que estaven en una situació ben diferent de la de qui assisteix a una mera representació: «per als seus cors pietosos, no hi havia diferència entre escoltar el que s’havia proclamat i veure el que havia passat».4 En els relats de la Passió, l’entrada de Jesús a Jerusalem és com la presentació oficial que el Senyor fa de si mateix, com el Messies desitjat i esperat, fora del qual no hi ha salvació. El seu gest és el del Rei salvador que ve a casa seva. D’entre els seus, uns no el van rebre, però d’altres sí, aclamant-lo com el Beneït que ve en nom del Senyor.5

El Senyor, sempre present i operant a l’Església, actualitza en la litúrgia, any rere any, aquesta solemne entrada al «Diumenge de Rams en la Passió del Senyor», com l’anomena el Missal. El seu nom insinua una duplicitat d’elements: uns triomfals, d’altres dolorosos. «Aquest dia —es llegeix en la rúbrica— l’Església recorda l’entrada de Crist, el Senyor, a Jerusalem per consumar el seu misteri pasqual».6 La seva arribada està envoltada d’aclamacions i crits d’alegria, tot i que les multituds no saben llavors cap a on es dirigeix realment Jesús, i toparan amb l’escàndol de la Creu. Nosaltres, tanmateix, en el temps de l’Església, sí que sabem quina és la direcció dels passos del Senyor: Ell entra a Jerusalem «per consumar el seu misteri pasqual». Per això, per al cristià que aclama Jesús com a Messies en la processó de Diumenge de Rams, no és una sorpresa trobar-se, sense solució de continuïtat, amb el vessant dolorós dels patiments del Senyor.

És il·lustrativa la manera en què la litúrgia ens tradueix aquest joc de tenebres i de llum en el designi diví: el Diumenge de Rams no reuneix dues celebracions tancades, juxtaposades. El ritu d’entrada de la Missa no és cap altre que la processó mateixa, i aquesta desemboca directament en la col·lecta de la Missa. «Déu totpoderós i etern, tu has volgut —ens dirigim al Pare— que el nostre Salvador es fes home i morís a la creu»: 7 aquí tot parla ja del que passarà els dies següents.

El Dijous Sant

El Tridu Pasqual comença amb la Missa vespertina de la Cena del Senyor. El Dijous Sant es troba entre la Quaresma que acaba i el Tridu que comença. El fil conductor de tota la celebració d’aquest dia, la llum que ho embolcalla tot, és el Misteri Pasqual de Crist, el cor mateix de l’esdeveniment que s’actualitza en els signes sacramentals.

L’acció sagrada se centra en aquell Sopar en què Jesús, abans d’entregar-se a la mort, va confiar a l’Església el testament del seu amor, el Sacrifici de l’Aliança eterna.8

«Mentre instituïa l’Eucaristia, com a memorial perenne d’Ell i de la seva Pasqua, va posar simbòlicament aquest acte suprem de la Revelació a la llum de la misericòrdia. En aquest mateix horitzó de la misericòrdia, Jesús va viure la seva passió i mort, conscient del gran misteri de l’amor de Déu que s’hauria d’acomplir en la creu».9 La litúrgia ens introdueix d’una manera viva i actual en aquest misteri del lliurament de Jesús per la nostra salvació. «El Pare m’estima, perquè dono la vida i després la recobro. Ningú no me la pren, soc jo qui la dono lliurement».10 El fiat del Senyor que dona origen a la nostra salvació es fa present en la celebració de l’Església; per això la Col·lecta no vacil·la a incloure’ns, en present, en l’Últim Sopar: «Sacratissimam, Deus, frequentantibus Cenam...», diu el llatí, amb la seva habitual capacitat de síntesi; «ens has convocat avui per celebrar aquell Sopar sacratíssim».11

Aquest és «el dia sant en què nostre Senyor Jesucrist va ser lliurat per nosaltres».12 Les paraules de Jesús, «me’n vaig, però tornaré a vosaltres i us convé que me’n vagi, perquè, si no me’n vaig, el Defensor no vindrà a vosaltres»13 ens introdueixen en el misteriós vaivé entre l’absència i la presència del Senyor que presideix tot el Tridu Pasqual i, des d’ell, tota la vida de l’Església. Per això, ni el Dijous Sant, ni els dies que el segueixen, no són només jornades de tristesa o de dol: veure així el Tridu sacre equivaldria a retrocedir a la situació dels deixebles, anterior a la Resurrecció. «L’alegria del Dijous Sant arrenca d’aquí: de comprendre que el Creador s’ha desbordat en afecte envers les seves criatures».14 Per perpetuar al món aquest afecte infinit que es concentra en la seva Pasqua, en el seu trànsit d’aquest món al Pare, Jesús se’ns lliura del tot, amb el seu Cos i la seva Sang, en un nou memorial: el pa i el vi, que es converteixen en «pa de vida» i «beguda de salvació».15 El Senyor ordena que, d’ara endavant, es faci el mateix que acaba de fer, en commemoració seva,16 i neix així la Pasqua de l’Església, l’Eucaristia.

Hi ha dos moments de la celebració que són molt eloqüents, si els veiem en relació mútua: el lavatori dels peus i la reserva del Santíssim Sacrament. El lavatori dels peus als Dotze anuncia, poques hores abans de la crucifixió, l’amor més gran: «el de donar la vida pels seus amics».17 La litúrgia reviu aquest gest, que va desarmar els apòstols, en la proclamació de l’Evangeli i en la possibilitat de realitzar l’ablució dels peus d’alguns fidels. En concloure la Missa, la processó per a la reserva del Santíssim Sacrament i l’adoració dels fidels revela la resposta amorosa de l’Església a aquell inclinar-se humil del Senyor sobre els peus dels Apòstols. Aquell temps d’oració silenciosa, que s’endinsa en la nit, convida a rememorar l’oració sacerdotal de Jesús en el Cenacle.18

El Divendres Sant

La litúrgia del Divendres Sant comença amb la postració dels sacerdots, en lloc de l’acostumat petó inicial. És un gest de veneració especial a l’altar, que està nu, exempt de tot, i que evoca el Crucificat a l’hora de la Passió. Trenca el silenci una tendra oració en què el celebrant apel·la a les misericòrdies de Déu —«Reminiscere miserationum tuarum, Domine»— i demana al Pare la protecció eterna que el Fill ens ha guanyat amb la seva sang, és a dir, donant la seva vida per nosaltres.19

Una antiga tradició reserva per a aquest dia la proclamació de la Passió segons sant Joan com a moment culminant de la litúrgia de la Paraula. En aquest relat evangèlic s’alça la impressionant majestat de Crist que «es lliura a la mort amb la plena llibertat de l’Amor».20 El Senyor respon amb valentia als que venen a agafar-lo: «Així que Jesús digué: “Soc jo”, retrocediren i caigueren per terra».21 Més endavant, el sentim respondre a Pilat: «La meva reialesa no és d’aquest món»,22 i per això el seu guàrdia no lluita per alliberar-lo. «Consummatum est»:23 el Senyor esgota fins al final la fidelitat al seu Pare, i així venç el món.24

Després de la proclamació de la Passió i l’oració universal, la litúrgia dirigeix l’atenció cap al Lignum Crucis, l’arbre de la Creu: el gloriós instrument de la redempció humana. L’adoració de la santa Creu és un gest de fe i una proclamació de la victòria de Jesús sobre el dimoni, el pecat i la mort. Amb Ell, vencem nosaltres els cristians, perquè «la victòria que ha vençut el món és la nostra fe».25

L’Església embolcalla la Creu d’honor i reverència: el bisbe s’apropa per besar-la sense casulla i sense anell;26 després d’ell, segueix l’adoració dels fidels, mentre els cants celebren el seu caràcter victoriós: «Adorem, Senyor, la vostra Creu, lloem i glorifiquem la vostra Resurrecció. Per aquest arbre ha vingut el goig a tot el món».27 És una conjunció misteriosa de mort i de vida en què Déu vol que ens submergim: «Algunes vegades renovem el joiós impuls que portà el Senyor a Jerusalem D’altres, el dolor de l’agonia que acabà al Calvari... O bé la glòria del seu triomf sobre la mort i el pecat. Però, sempre!, l’amor —joiós, dolorós, gloriós— del Cor de Jesucrist».28

El Dissabte Sant i la Vigília Pasqual

Un text anònim de l’antiguitat cristiana recull com, condensat, el misteri que l’Església commemora el Dissabte Sant: el descens de Crist als inferns. «Què és el que passa avui? Un gran silenci embolcalla la terra; un gran silenci i una gran solitud. Un gran silenci, perquè el Rei dorm. La terra és temorosa i esglaiada, perquè Déu s’ha adormit en la carn i ha despertat els que dormien des d’antic».29 De la mateixa manera que veiem descansar Déu al Gènesi al final de la seva obra creadora, el Senyor descansa ara de la seva fatiga redemptora. I és que la Pasqua, que és a punt d’arribar definitivament al món, és «la festa de la nova creació»:30 al Senyor li ha costat la vida tornar-nos a la Vida.

«D’aquí a poc temps ja no em veureu, però poc després em tornareu a veure»:31 això deia el Senyor als Apòstols en la vigília de la seva Passió. Mentre esperem que torni, meditem en el seu descens a les tenebres de la mort, en les quals encara estaven submergits els justos de l’antiga Aliança Crist, amb el signe alliberador de la Creu a la mà, que posa fi al seu somni i els introdueix en la llum del nou Regne: «Desperta, tu que dorms, ja que no et vaig crear perquè estiguessis captiu en l’abisme».32 Des de les abadies carolíngies del segle VIII es propagarà per Europa la commemoració d’aquest gran Dissabte: el dia de l’espera de la Resurrecció, intensament viscuda per la Mare de Jesús, d’on prové la devoció de l’Església a santa Maria els dissabtes; ara, més que mai, Ella és la stella matutina,33 l’estrella del matí que anuncia l’arribada del Senyor: el Lucifer matutinus,34 el sol que ve de dalt, oriens ex alto.35

En la nit d’aquest gran Dissabte, l’Església es reuneix en la més solemne de les seves vigílies per celebrar la Resurrecció de l’Espòs, fins i tot fins a les primeres hores de l’alba. Aquesta celebració és el nucli fonamental de la litúrgia cristiana al llarg de tot l’any. Una gran varietat d’elements simbòlics expressen el pas de les tenebres a la llum, de la mort a la vida nova en la Resurrecció del Senyor: el foc, el ciri, l’aigua, l’encens, la música i les campanes...

La llum del ciri és signe de Crist, llum del món, que irradia i ho inunda tot; el foc és l’Esperit Sant, encès per Crist als cors dels fidels; l’aigua significa el pas cap a la vida nova en Crist, font de vida; l’alleluiapasqual és l’himne dels pelegrins en camí cap al Jerusalem del cel; el pa i el vi de l’Eucaristia són prova del banquet escatològic amb el Ressuscitat. Mentre participem en la Vigília Pasqual, reconeixem amb la mirada de la fe que l’assemblea santa és la comunitat del Ressuscitat; que el temps és un temps nou, obert a l’avui definitiu de Crist gloriós: «haec est dies, quam fecit Dominus»,36 aquest és el dia nou que ha inaugurat el Senyor, el dia «que no coneix ocàs».37

Félix María Arocena

Notes

1 Missal Romà, Pregària Eucarística III.

2 Jn 13, 1

3 Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 110.

4 Sant Lleó I, el Magne, Sermo de Passione Domini 52, 1 (CCL 138, 307).

5 Cf. Mt 21, 9.

6 Missal Romà, Diumenge de Rams en la Passió del Senyor, núm. 1.

7 Missal Romà, Diumenge de Rams en la Passió del Senyor, Col·lecta.

8 Cf. Missal Romà, missa vespertina del Sopar del Senyor, Dijous Sant, Col·lecta.

9 Francesc, Bula Misericordiae Vultus, 11.IV.2015, núm. 7.

10 Jn 10, 17-18.

11 Missal Romà, missa vespertina del Sopar del Senyor, Dijous Sant, Col·lecta.

12 Missal Romà, missa vespertina del Sopar del Senyor, Dijous Sant, Communicantes propi.

13 Jn 14, 28; Jn 16, 7.

14 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 84.

15 Missal Romà, ofertori.

16 Cf. 1 Co 11, 23-25.

17 Cf. Jn 15, 13.

18 Cf. Jn 17.

19 Cf. Missal Romà, Celebració de la Passió del Senyor, Divendres Sant, oració inicial.

20 Sant Josepmaria, Via Crucis, X estació.

21 Jn 18, 6

22 Jn 18, 36

23 Jn 19, 30

24 Cf. Jn 16, 33.

25 1 Jn 5, 4

26 Cf. Ceremonial de los obispos,núm. 315. 322.

27 Missal Romà, Celebració de la Passió del Senyor, Divendres Sant, núm. 20.

28 Sant Josepmaria, Via Crucis, 14, 3.

29 Homilía sobre el grande y santo Sábado (PG 43, 439).

30 Benet XVI, Homilía en la Vigilia Pascual, 7.IV.2012.

31 Jn 16, 16

32 Homilía sobre el grande y santo Sábado (PG 43, 462).

33 Lletania Lauretana (cf. Si 50, 6).

34 Missal Romà, Vigília Pasqual, Pregó Pasqual.

35 Litúrgia de les Hores, Himne Benedictus (Lc 1, 78).

36 Sl 118, 24.

37 Cf. Missal Romà, Vigília Pasqual, Pregó Pasqual.

Tornar a l'índex

Pasqua: He ressuscitat i encara estic amb tu

El temps de Pasqua, esclat d’alegria, s’estén des de la vigília Pasqual fins al diumenge de Pentecosta. En aquests cinquanta dies l’Església ens embolcalla en la seva alegria per la victòria del Senyor sobre la mort. Crist viu, i ve a trobar-nos.

«Veniu, beneïts del meu Pare, preneu possessió del Regne preparat per a vosaltres des de la creació del món, al·leluia».1 El temps pasqual és un avançament de la felicitat que Jesucrist ens ha guanyat amb la seva victòria sobre la mort. El Senyor va ser «entregat a la mort per perdonar-nos els pecats i ressuscitat per fer-nos justos»:2 perquè, mantenint-nos en Ell, la nostra alegria sigui completa.3

En el conjunt de l’any litúrgic, el temps pasqual és el “temps fort” per antonomàsia, perquè el missatge cristià és l’anunci alegre que sorgeix amb força de la salvació obrada pel Senyor en la seva “pasqua”, en el seu trànsit de la mort a la vida nova. «El temps pasqual és temps d’alegria, d’una alegria que no es limita a aquesta època de l’any litúrgic, sinó que s’assenta en tot moment en el cor del cristià. Perquè Crist viu: Crist no és una figura que passà, que existí en un temps i que se n’anà, deixant-nos un record i un exemple meravellosos».4

El que només «els testimonis que Déu mateix havia escollit des d’abans»5 van poder experimentar en les aparicions del Ressuscitat, ara se’ns ofereix en la litúrgia, que ens fa reviure aquests misteris com predicava el Papa sant Lleó Magne «totes les coses relatives al nostre Redemptor que abans eren visibles, ara han passat a ser ritus sacramentals».6 És expressiu el costum dels cristians d’Orient que, conscients d’aquesta realitat, des del matí de diumenge de Resurrecció intercanvien el petó pasqual: «Christos aneste», Crist ha ressuscitat; «alethos aneste», veritablement ha ressuscitat.

La litúrgia llatina, que en la nit santa de dissabte abocava la seva alegria en l’Exultet, diumenge de Pasqua la condensa en el bonic introit Resurrexi: «he ressuscitat i encara estic amb tu, has posat la teva mà sobre meu; la teva saviesa ha estat meravellosa».7 Posem en boca del Senyor, delicadament, en termes de càlida oració filial al Pare, l’experiència inefable de la resurrecció, viscuda per Ell en les primeres llums del diumenge. Així ens animava sant Josepmaria en la seva predicació a apropar-nos a Crist, en considerar-nos els seus contemporanis: «He volgut recordar, ni que sigui de passada, alguns dels aspectes d’aquesta vida actual de Crist —Iesus Christus heri et hodie; ipse et in sæcula—, perquè és aquí on rau el fonament de tota la vida cristiana».8 El Senyor vol que el tractem i parlem d’Ell no en passat, com es fa amb un record, sinó percebent el seu “avui”, la seva actualitat, la seva viva companyia.

La Cinquantena pasqual

Molt abans que existís la Quaresma i els altres temps litúrgics, la comunitat cristiana ja celebrava aquesta cinquantena d’alegria. Qui durant aquests dies no expressés la seva joia era considerat com algú que no havia captat el nucli de la fe, perquè «amb Jesucrist sempre neix i reneix l’alegria».9 Aquesta festa, tan prolongada, ens suggereix fins a quin punt «els sofriments del món present no són res comparats amb la glòria que s’ha de revelar en nosaltres».10 En aquest temps, l’Església ja viu el goig que el Senyor li ofereix: una cosa que «cap ull no ha vist mai, ni cap orella ha sentit, ni el cor de l’home».11

Aquest sentit escatològic, d’avançament del cel, es reflecteix des de fa segles en la praxi litúrgica de suprimir les lectures de l’Antic Testament durant el temps pasqual. Si tota l’Antiga Aliança és preparació, la Cinquantena pasqual celebra, en canvi, la realitat del regne de Déu ja present. Per això, en el temps pasqual, la litúrgia proclama, juntament amb el quart Evangeli, els Fets dels Apòstols i el llibre de l’Apocalipsi: llibres lluminosos que tenen una afinitat especial amb l’espiritualitat d’aquest temps.

Els escriptors de l’orient i de l’occident cristians van contemplar el conjunt de la Cinquantena pasqual com un dia de festa únic i extens. Per això, els diumenges d’aquest temps no s’anomenen segon, tercer, quart... després de Pasqua, sinó, senzillament, diumenges de Pasqua. Tot el temps pasqual és com un únic gran diumenge; el diumenge que va fer diumenges tots els diumenges. De la mateixa manera es comprèn el Diumenge de Pentecosta, que no és una festa nova, sinó el dia conclusiu de la gran festa de la Pasqua.

Quan arribava la Quaresma, alguns himnes de la tradició litúrgica de l’Església recitaven l’al·leluia amb un to de comiat. En contrast, la litúrgia pasqual es recrea amb aquest cant, perquè l’al·leluia és l’avanç del càntic nou que entonaran al cel els batejats,12 que ja ara se saben ressuscitats amb Crist. Per això, durant el temps pasqual, tant la tornada del salm responsorial com el final de les antífones de la Missa repeteixen freqüentment aquesta aclamació, que uneix l’imperatiu del verb hebreu hallal —lloar— i Yahveh, el nom de Déu.

«Feliç aquell al·leluia que entonarem allà! —diu sant Agustí en una homilia. Serà un al·leluia segur i sense temor, perquè allà no hi haurà cap enemic, no es perdrà cap amic. Allà, com ara aquí, ressonaran les lloances divines; però les d’aquí procedeixen dels que estan encara en dificultats, les d’allà dels que ja estan en seguretat; aquí dels que han de morir, allà dels que han de viure per sempre; aquí dels que esperen, allà dels que ja posseeixen; aquí dels que encara estan de camí, allà dels que ja han arribat a la pàtria».13 Sant Jeroni escriu que, durant els primers segles a Palestina, aquest crit s’havia fet tan habitual que els qui llauraven els camps de tant en tant cridaven: al·leluia! I els que remaven les barques per traslladar els viatgers d’una vora del riu a l’altra, quan es creuaven exclamaven: al·leluia! «Una joia profunda i serena embarga l’Església en aquestes setmanes del temps pasqual; és el que el nostre Senyor ha volgut deixar en herència a tots els cristians (...); una satisfacció plena de contingut sobrenatural, que res ni ningú ens podrà treure, si nosaltres no ho permetrem».14

La vuitena de Pasqua

«Els vuit primers dies del temps pasqual constitueixen la “vuitena de Pasqua”, i se celebren com a solemnitats del Senyor».15 Antigament, durant aquesta vuitena el bisbe de Roma celebrava les stationes com una manera d’introduir els neòfits en el triomf d’aquells sants especialment significatius per a la vida cristiana de la urbs. Era una certa “geografia de la fe”, en la qual la Roma cristiana apareixia com una reconstrucció del Jerusalem del Senyor. Es visitaven diverses basíliques romanes: la vigília de Pasqua la statio tenia lloc a Sant Joan del Laterà; diumenge, a Santa María Mayor; dilluns, a Sant Pere del Vaticà; dimarts, a Sant Pau Extramurs; dimecres, a Sant Llorenç Extramurs; dijous, a la basílica dels Sants Apòstols; divendres, a Santa María ad martyres, i dissabte, de nou, a Sant Joan del Laterà.

Les lectures d’aquells dies tenien relació amb el lloc de la celebració. Així, per exemple, dimecres la statio se celebrava a la basílica de Sant Llorenç Extramurs. Allà l’evangeli que es proclamava era el passatge de les brases enceses,16 en clara al·lusió a la tradició popular romana, que relata com el diaca Llorenç va ser martiritzat sobre una graella. El dissabte de la vuitena era el dia en què els neòfits deposaven l’alba amb la qual s’havien revestit en el baptisme durant la vigília pasqual. La primer lectura era per això l’exhortació de Pere, que comença amb les paraules «deponentes igitur omnem malitiam…»:17 havent-vos desposseït de tota malícia...

Els Pares de l’Església parlaven amb freqüència del diumenge com a “vuitè dia”. Situat més enllà de la successió septenària dels dies, el diumenge evoca l’inici del temps i el seu final en el segle futur.18 Per això, els antics baptisteris, com el de sant Joan del Laterà, tenien forma octogonal; els catecúmens sortien de la font baptismal per iniciar la seva vida nova, oberta ja al vuitè dia, al diumenge que no acaba. Cada diumenge ens recorda així que la nostra vida transcorre dins del temps de la Resurrecció.

Ascensió i Pentecosta

«Amb la seva ascensió, el Senyor ressuscitat atreu la mirada dels Apòstols i també la nostra mirada a les altures del cel per mostrar-nos que la meta del nostre camí és el Pare».19 Comença el temps d’una presència nova del Senyor: sembla que està més amagat, però en certa manera és més a prop nostre; comença el temps de la litúrgia, que tota ella és una gran oració al Pare, per al Fill, en l’Esperit Sant; una oració «en curs encalmat i ample».20

Jesús desapareix de la vista dels apòstols, que potser es queden taciturns al principi. «No sabem si en aquell moment es van adonar que precisament davant seu s’estava obrint un horitzó magnífic, infinit, el punt d’arribada definitiu de la peregrinació terrena de l’home. Potser ho van comprendre només el dia de Pentecosta, il·luminats per l’Esperit Sant».21

«Déu totpoderós i etern, que has volgut incloure el sagrament de la Pasqua en el misteri dels cinquanta dies…».22 L’Església ens ensenya a reconèixer en aquesta xifra el llenguatge expressiu de la revelació. El número cinquanta tenia dues cadències importants en la vida religiosa d’Israel: la festa de Pentecosta, set setmanes després de començar a ficar la falç en el blat, i la festa del jubileu, que declarava sant l’any cinquanta: un any dedicat a Déu en què cadascú recobrava la seva propietat, i cadascú podia tornar a la seva família.23 En el temps de l’Església, el «sagrament de la Pasqua» inclou els cinquanta dies després de la Resurrecció del Senyor, fins a l’arribada de l’Esperit Sant a Pentecosta. Si, amb el llenguatge de la litúrgia, la Quaresma significa la conversió a Déu amb tota la nostra ànima, amb tota la nostra ment, amb tot el nostre cor, la Pasqua significa la nostra vida nova d’“amb-ressuscitats” amb Crist. «Igitur, si consurrexistis Christo, quæ sursum sunt quærite: així doncs, si heu ressuscitat amb Crist, cerqueu allò que és de dalt, on hi ha el Crist assegut a la dreta de Déu».24

En complir-se aquests cinquanta dies, «arribem al cim dels béns i a la metròpolis de totes les festes»,25 ja que, inseparable de la Pasqua, és com la “Mare de totes les festes”. «Sumeu —deia Tertul·lià als pagans del seu temps— totes les vostres festes i no arribareu a la cinquantena de Pentecosta».26 Pentecosta és, doncs, un diumenge conclusiu, de plenitud. En aquesta Solemnitat vivim amb admiració com Déu, a través del do de la litúrgia, actualitza la donació de l’Esperit que va tenir lloc en les albors de l’Església naixent.

Si en l’Ascensió Jesús «va ser elevat al cel per fer-nos compartir la seva divinitat»,27 ara, el dia de Pentecosta, el Senyor, assegut a la dreta del Pare, comunica la seva vida divina a l’Església mitjançant la infusió del Paràclit, «fruit de la Creu».28 Sant Josepmaria vivia i ens animava a viure amb aquest sentit de present perenne: «Ajuda’m a demanar una nova Pentecosta, que cremi un altre cop la terra».29

Es comprèn també per això que sant Josepmaria volgués començar alguns mitjans de formació de l’Obra resant una oració tradicional a l’Església que es troba, per exemple, en la Missa votiva de l’Esperit Sant: «Deus, qui corda fidelium Sancti Spiritus illustratione docuisti, da nobis in eodem Spiritu recta sapere, et de eius semper consolatione gaudere».30 Amb paraules de la litúrgia, implorem a Déu Pare que l’Esperit Sant ens faci capaços d’apreciar, d’assaborir, el sentit de les coses de Déu; i també demanem gaudir del consol encoratjador del «Gran Desconegut».31 Perquè «el món té necessitat del valor, de l’esperança, de la fe i de la perseverança dels deixebles de Crist. El món necessita els fruits, els dons de l’Esperit Sant, com enumera sant Pau: “amor, goig, pau, paciència, benvolença, bondat, fidelitat, dolcesa i domini d’un mateix” (Ga 5, 22). El do de l’Esperit Sant s’ha donat en abundància a l’Església i a cadascun de nosaltres, perquè puguem viure amb fe genuïna i caritat operant, perquè puguem difondre la llavor de la reconciliació i de la pau».32

Félix María Arocena

Notes

1 Missal Romà, Dimecres de la Vuitena de Pasqua, Antífona d’entrada. Cf. Mt 25, 34.

2 Rm 4, 25.

3 Cf. Jn 15, 9-11.

4 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 102.

5 Ac 10, 41.

6 Sant Lleó Magne, Sermó 74, 2 (PL 54, 398).

7 Missal Romà, Diumenge de Resurrecció, Antífona d’entrada. Cf. Sl 138 (139), 18.5-6.

8 És Crist que passa, núm. 104. Cf. He 13, 8.

9 Francesc, exhortació apostòlica Evangelii gaudium, 24-XI-2013, núm. 1.

10 Rm 8, 18.

11 1 Co 2, 9.

12 Cf. Ap 5, 9

13 Sant Agustí, Sermó 256, 3 (PL 38, 1193).

14 Beat Àlvar, Caminar con Jesús, Cristianitat: Madrid, 2014, 197.

15 Missal Romà, normes universals de l’any litúrgic, 24.

16 Jn 21, 9.

17 1 Pe 2, 1.

18 Cf. Sant Joan Pau II, carta apostòlica Dies Domini, 31-V-1998, núm. 26.

19 Francesc, Regina Coeli, 1-VI-2014.

20 Camí, núm. 145.

21 Benet XVI, Homilia, 28-V-2006.

22 Missal Romà, vigília del diumenge de Pentecosta, col·lecta.

23 Cf. Lv 23, 15-22; Nm 28, 26-31; Lv 25, 1-22.

24 Col 3, 1.

25 Sant Joan Crisòstom, Homilia II de Sancta Pentecoste (PG 50, 463).

26 Tertul·lià, De idolatria 14 (PL 1, 683).

27 Missal Romà, Ascensió del Senyor, prefaci.

28 És Crist que passa, núm. 96.

29 Sant Josepmaria, Solc, n. 213.

30 Missal Romà, missa votiva de l’Esperit Sant, col·lecta.

31 Cf. És Crist que passa, núm. 127-138.

32 Francesc, Homilia en la solemnitat de Pentecosta, 24-V-2015.

Tornar a l'índex

Temps de durant l'any: El diumenge, dia del Senyor i alegria dels cristians

“No tingueu por de donar el vostre temps a Crist!” Aquest consell de sant Joan Pau II fa referència principalment al diumenge, dia de descans en família i dia d’adoració a Déu.

El diumenge és un dia especial de la setmana. Ens treu de la rutina de les jornades, que de vegades ens poden resultar tan semblants. Durant el diumenge podem fer activitats molt diverses. Tanmateix, hi ha quelcom decisiu aquest dia, que és un do del Senyor, per poder-lo tractar, per celebrar amb Ell la seva resurrecció, l’esdeveniment que ens ha introduït en una vida nova. Sant Joan Pau II ens va convidar a redescobrir el diumenge com un temps especial per a Déu: «No tingueu por de donar el vostre temps a Crist! Sí, obrim el nostre temps a Crist, perquè ell el pugui il·luminar i dirigir. Ell és qui coneix el secret del temps i el secret de l’eternitat, i ens lliura “el seu dia” com un do sempre nou del seu amor».1

Amb raó es pot anomenar aquesta jornada la «pasqua de la setmana»:2 la seva celebració dona importància als sis dies restants. El diumenge és «el fonament i el nucli de tot l’any litúrgic»3; d’aquí la insistència dels Romans Pontífexs de cuidar la seva celebració: «cada diumenge anem a Missa, perquè és precisament el dia de la resurrecció del Senyor. Per això el diumenge és tan important per a nosaltres».4

Santificat per l’Eucaristia

Des de l’inici del cristianisme, el diumenge té un significat especial: «L’Església, per una tradició apostòlica, que té l’origen el mateix dia de la Resurrecció de Crist, celebra el misteri pasqual cada vuit dies, el dia que amb raó s’anomena “dia del Senyor” o diumenge».5 És un dia en què el Senyor parla especialment al seu Poble: «El dia del Senyor, l’Esperit es va apoderar de mi i vaig sentir darrere meu una veu forta»,6 diu el vident de l’Apocalipsi. És una jornada en què els cristians es reuneixen «per partir el pa»,7 segons recull el llibre dels Fets, referint-se a la comunitat de Tròada. Celebrant junts l’Eucaristia, els creients s’unien a la Passió salvadora de Crist i complien el mandat de conservar aquest memorial, que lliurarien a les generacions successives de cristians com un tresor: «Ego enim accepi a Domino, quod et tradidi vobis... La tradició que jo he rebut i que us he transmès a vosaltres ve del Senyor», deia sant Pau als de Corint: «Així, doncs, qui mengi el pa o begui la copa del Senyor indignament serà culpable de profanar el cos i la sang del Senyor».8

La carta apologètica de sant Justí el Màrtir a l’emperador romà, a mitjans del segle II, ens mostra la perspectiva àmplia que el diumenge va anar adquirint en la consciència de l’Església: «Ens reunim tots el dia del sol perquè és el primer dia, en el qual Déu, traient la matèria de les tenebres, va crear el món; aquell mateix dia, Jesucrist el nostre Salvador va ressuscitar d’entre els morts».9 Aquestes dues grans obres divines formen com un únic retaule en el qual Crist ressuscitat ocupa el lloc central, ja que Ell és el principi de la renovació de totes les coses. Per això, l’Església demana a Déu, en la Vigília pasqual, que «tothom experimenti i vegi com l’abatut s’aixeca, el vell es renova i torna a la seva integritat primera per mitjà del nostre Senyor Jesucrist, de qui procedeix tot».10

La celebració de diumenge té un to festiu, perquè Jesucrist ha vençut el pecat, i vol vèncer en nosaltres el pecat, trencar les cadenes que ens allunyen d’Ell, que ens tanquen en l’egoisme i la solitud. Així, ens unim a l’exclamació joiosa que l’Església proposa per a aquest dia en la Litúrgia de les hores: «Hæc est dies, quam fecit Dominus: exsultemus et lætemur in ea»:11 Avui és el dia en què venç el Senyor: alegrem-nos-en i celebrem-ho! Experimentem el goig de saber-nos, pel baptisme, membres de Crist, que ens uneix en la seva glorificació al Pare, i li presentem les nostres peticions, la nostra contrició, el nostre agraïment.

Aquesta alegria de la trobada amb el Senyor que ens salva no és individualista: la celebrem sempre units a tota l’Església. Durant la Missa de diumenge reforcem la unitat amb els altres membres de la nostra comunitat cristiana, i arribem a ser «un sol cos i un sol Esperit, com és també una de sola l’esperança que us dona la vocació que heu rebut. Un sol Senyor, una sola fe, un sol baptisme. Un sol Déu i Pare de tots, que està per damunt de tots, actua en tots i és present en tots».12 Per això, «l’assemblea dominical és lloc privilegiat d’unitat»,13 de manera especial per a les famílies, que «hi viuen una de les expressions més qualificades de llur identitat i de llur “ministeri” d’“esglésies domèstiques”, quan els pares participen amb els fills a l’única taula de la Paraula i del Pa de vida».14 Quin quadre més bonic que tenim cada diumenge, quan a les parròquies i els diferents llocs de culte es reuneixen les famílies cristianes —el pare, la mare, els fills, fins i tot els avis— per adorar junts el Senyor i créixer en la fe acompanyats!

Ser més rics de les paraules de Déu

El caràcter festiu de la celebració dominical es reflecteix en alguns elements litúrgics, com la segona lectura abans de l’Evangeli, l’homilia, la professió de fe i —excepte els diumenges d’advent i de Quaresma— el Glòria. Per descomptat, en aquesta Missa s’aconsella de manera particular el cant, que reflecteix el goig de l’Església davant de la realitat de la resurrecció del Senyor.

La Litúrgia de la Paraula dominical té una gran riquesa, en la qual la proclamació de l’Evangeli és central. Així, durant el temps ordinari i al llarg de tres cicles anuals, l’Església ens proposa una selecció ordenada de passatges evangèlics, en la qual recorrem la vida del Senyor. Abans, hem recordat la història dels nostres germans grans en la fe amb la primera lectura de l’Antic Testament durant el temps ordinari, que està relacionada amb l’Evangeli, «per posar de manifest la unitat de tots dos Testaments».15 La segona lectura, també al llarg de tres anys, recorre les cartes de sant Pau i de sant Jaume i ens fa comprendre com els primers cristians vivien segons la novetat que Jesús ens ha vingut a portar.

En conjunt, l’Església ens ofereix com a bona Mare un abundant aliment espiritual de la Paraula de Déu, que sol·licita de cadascú la resposta orant durant la Missa i després l’acollida serena en la vida. «Penso que tots podem millorar una mica en aquest aspecte —diu el Papa—: convertir-nos tots en millors oients de la paraula de Déu, per ser menys rics de les nostres paraules i més rics de les seves paraules».16 Per ajudar-nos a assimilar aquest aliment, cada diumenge el sacerdot pronuncia una homilia en la qual explica, en vista del misteri pasqual, el significat de les lectures del dia, especialment de l’Evangeli: una escena de la vida de Jesús, el seu diàleg amb els homes, els seus ensenyaments salvadors. D’aquesta manera, l’homilia ens condueix a participar amb intensitat en la Litúrgia Eucarística, i a comprendre que el que celebrem es projecta més enllà del final de la Missa, per transformar la nostra vida diària: el treball, l’estudi, la família...

Més que un precepte, una necessitat cristiana

La santa Missa és una necessitat per al cristià. Com podríem prescindir-ne, si, com ensenya el Concili Vaticà II, «cada vegada que se celebra sobre l’altar el sacrifici de la creu, pel qual el “Crist, el nostre anyell pasqual, ha estat immolat” (1 Co 5, 7), té lloc l’obra de la nostra redempció»?17 «Quoties sacrificium crucis, quo “Pascha nostrum immolatus est Christus” in altari celebratur, opus nostrae redemptionis exercetur»: l’eficàcia santificadora de la Missa no es limita al temps que en dura la celebració, sinó que s’estén a tots els nostres pensaments, paraules o obres, de manera que és «el centre i l’arrel de la vida espiritual del cristià».18 Comenta també sant Josepmaria: «Potser, a vegades, ens hem demanat com podem correspondre a tant d’amor de Déu; potser hem desitjat de veure exposat ben clar un programa de vida cristiana. La solució és fàcil, i és a l’abast de tots els fidels: participar amorosament en la Santa Missa, aprendre en la Missa de tractar Déu, perquè en aquest Sacrifici s’enclou tot allò que el Senyor vol de nosaltres».19

«Sine Dominico non possumus: no podem estar sense la cena del Senyor», deien els antics màrtirs d’Abitina.20 L’Església ha concretat aquesta necessitat en el precepte de participar en la Missa el diumenge i les altres festes de precepte.21 D’aquesta manera, vivim el manament inclòs en el Decàleg: «Recorda’t de consagrar-me el repòs del dissabte. Tens sis dies per a treballar i fer totes les feines que calgui; però el dia setè és el dia de repòs, dedicat al Senyor, el teu Déu».22 Els cristians portem a plenitud aquest precepte en celebrar el diumenge, dia de la resurrecció de Jesús.

El repòs del diumenge

El diumenge és un dia per viure més a prop del Senyor. Dirigim la mirada al nostre Creador, i reposem de la feina habitual, com ens ensenya la Bíblia: «en sis dies el Senyor va fer el cel, la terra, el mar i tot el que s'hi mou, però el dia setè va reposar: per això el Senyor ha beneït el dissabte i l’ha consagrat».23 Tot i que tenir un dia a la setmana per descansar es pot justificar per raons merament humanes, com un bé per a la persona, la família i tota la societat, no hem d’oblidar que el manament diví va més enllà: «El repòs diví del setè dia no al·ludeix a un Déu inactiu, sinó que subratlla la plenitud de la realització acomplerta i gairebé expressa la pausa de Déu davant l’obra “molt bona” (Gn 1, 31), eixida de les seves mans, per adreçar-hi una mirada plena de joiosa complaença».24

La mateixa revelació a l’Antic Testament afegeix un altre motiu de la santificació del setè dia: «Recorda’t que eres esclau al país d’Egipte i que el Senyor, el teu Déu, te’n va fer sortir amb mà forta i braç poderós: per això el Senyor, el teu Déu, et mana de respectar el repòs del dissabte».25 Justament per això, perquè la resurrecció gloriosa de Crist és el compliment perfecte de les promeses de l’Antic Testament i amb ella ha arribat al seu punt culminant la història de la salvació, iniciada amb els inicis del gènere humà, els primers cristians van començar a celebrar el dia de la setmana en què va ressuscitar Jesucrist com el dia de festa setmanal santificat en honor del Senyor.

L’alliberament prodigiós dels israelites és una figura del que Jesucrist fa amb la seva Església a través del misteri pasqual: ens deslliura del pecat, ens ajuda a vèncer les nostres males inclinacions. Per això, podem dir que el diumenge és un dia especial per viure la llibertat dels fills de Déu: una llibertat que ens porta a adorar el Pare i a viure la fraternitat cristiana començant pels que tenim més a prop nostre.

«A través del repòs dominical, les preocupacions i les tasques quotidianes poden retrobar llur justa dimensió: les coses materials per a les quals ens agitem deixen lloc als valors de l’esperit; les persones amb les quals vivim reprenen, en el trobament i en el diàleg més serè, llur rostre veritable».26 No es tracta de no fer res o fer només activitats sense cap utilitat; al contrari: «la institució del Dia del Senyor contribueix que tothom gaudeixin del temps de descans (...) suficient que els permeti conrear la seva vida familiar, cultural, social i religiosa».27 Especialment, és un dia per dedicar a la família el temps i l’atenció que potser no aconseguim prestar-los prou els altres dies de la setmana.

En definitiva, el diumenge no és el dia reservat a un mateix, per centrar-se en els gustos i els interessos d’un mateix. «De la missa dominical surt una onada de caritat, destinada a escampar-se en tota la vida dels fidels, iniciant a animar la manera mateixa de viure la resta del diumenge. Si aquest és dia de joia, convé que el cristià digui amb les seves actituds concretes que no es pot ser feliç “sol”. Ell mira al voltant per distingir les persones que poden necessitar la seva solidaritat».28 La Missa dels diumenges és una força que ens mou a sortir de nosaltres mateixos, perquè l’Eucaristia és el sagrament de la caritat, de l’amor de Déu i del proïsme per Déu. «El diumenge —deia sant Josepmaria— va bé lloar la Trinitat: glòria al Pare, glòria al Fill, glòria a l’Esperit Sant. Jo acostumo a afegir: i glòria a Santa María. I... és una cosa pueril, però no m’importa gens: també a sant Josep».29

Carles Ayxelà

Notes

1 Sant Joan Pau II, carta apostòlica Dies Domini, 31.V.1998, núm. 7.

2 Sant Joan Pau II, carta apostòlica Novo millenio ineunte, 6.I.2001, núm. 35.

3 Concili Vaticà II, Constitució Sacrosanctum Concilium, núm. 106.

4 Francesc, Audiencia, 5 de febrer del 2014.

5 Sacrosanctum Concilium, núm. 106.

6 Ap 1, 10.

7 Ac 20, 7.

8 1 Co 11, 23.27

9 Apología I, 67, 7.

10 Misal Romano, vigília pasqual, oració després de la 7a lectura.

11 Sl 118, 24.

12 Ef 4, 4-6.

13 Dies Domini, núm. 36.

14 Ibídem.

15 Introducción al Leccionario de la Misa, núm. 106.

16 Francesc, Discurso, 4.X.2013.

17 Concili Vaticà II, Constitució dogmática Lumen gentium, núm. 3.

18 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 87.

19 És Crist que passa, núm. 88.

20 Cf. Dies Domini núm. 46.

21 Cf. Código de Derecho Canónico, can. 1247.

22 Ex 20, 8-10.

23 Ex 20, 11.

24 Dies Domini, núm. 11.

25 Dt 5, 15.

26 Dies Domini, núm. 67.

27 Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2184.

28 Dies Domini, núm. 72.

29 Sant Josepmaria, Apuntes tomados en una reunión familiar, 29.V.1974.

Tornar a l'índex

Les festes del Senyor durant el Temps de durant l’any (I): El temps d'una presència

Les grans solemnitats i festes del Senyor despleguen al llarg de tot l'any el misteri de salvació que brolla de la Creu i que, des del Sepulcre buit, renova la faç de la terra.

«Com ara jo, que he vingut a vosaltres en nom del Senyor, us he trobat en blanc en nom seu, així el mateix Senyor, en l’honor del qual celebrem aquesta solemnitat, trobarà la seva Església vetllant en la llum de l’ànima, quan vingui a despertar-la».1 “Vetllar en la llum de l’ànima”: aquestes paraules de sant Agustí, pronunciades durant una vigília pasqual, comprenien bé el sentit de les grans solemnitats i festes del Senyor que jalonen les setmanes del Temps de durant l'any, que despleguen al llarg de tot l’any el misteri de la salvació que brolla de la Creu i que, des del Sepulcre buit, renova la faç de la terra.

«L’únic centre i el mateix de la litúrgia i de la vida cristiana —el misteri pasqual—, en les diverses solemnitats i festes, assumeix “formes” específiques, amb significats nous i amb dons particulars de gràcia».2 Són comunes a totes les tradicions litúrgiques les festes de la Transfiguració i de l’Exaltació de la Santa Creu, mentre que són pròpies de l’Església romana les solemnitats de la Santíssima Trinitat, del Santíssim Cos i Sang de Crist, del Sagrat Cor de Jesús i de Crist, Rei de l’Univers.

Finalment, se celebren també dins del transcurs del Temps de durant l'any o de la Quaresma dues festes del Senyor profundament vinculades a la vida de Maria: la Presentació del Senyor al Temple i la solemnitat de l’Anunciació del Senyor. Pel seu tenor teològic, totes dues pertanyen en realitat al cicle de la Manifestació o Temps de Nadal, però el seu lloc al calendari es deu a la manera en què, per camins complexos, se n’ha acabat fixant la data

En aquest primer editorial dedicat a les festes del Senyor que l’Església ens presenta al llarg del Temps de durant l'any, en recollim algunes consideracions de quatre: La Presentació i l’Anunciació del Senyor, la Santíssima Trinitat i el Corpus Christi.

La Presentació del Senyor al Temple

La llei mosaica prescrivia que tots els primogènits d’Israel havien de ser consagrats a Déu quaranta dies després de néixer i ser rescatats amb una suma dipositada al tresor del Temple, en record de la seva preservació la nit de la primera Pasqua, durant la sortida d’Egipte.

L’Evangeli segons sant Lluc recull així aquesta presentació de Jesús al Temple: «Quan van complir-se els dies que manava la Llei de Moisès referent a la purificació, portaren Jesús a Jerusalem per presentar-lo al Senyor. Així ho prescriu la Llei del Senyor: Tot primogènit mascle serà consagrat al Senyor»3 Sant Josep i la Mare de Déu entren al temple, desapercebuts entre la multitud: l’Esperat per tots els homes entra inerme, sobre la falda de la seva Mare, a la casa del seu Pare.

La litúrgia d’aquest dia ens desperta, amb el salm responsorial, perquè adorem, en el si d’aquesta família discreta, el Rei de la Glòria. «Attollite, portae, capita vestra, et elevamini, portae aeternales, et introibit rex gloriae: Portals, alceu les llindes; engrandiu-vos, portalades eternes, que ha d’entrar el rei de la glòria!»4

L’Església de Jerusalem va començar a commemorar anualment aquest misteri al segle IV. La festa se celebrava el 14 de febrer, quaranta dies després de l’Epifania, perquè la litúrgia de Jerusalem no havia adoptat encara el costum romà de celebrar el Nadal el 25 de desembre. Per això, quan aquest ús va ser comú a tot l’orbe cristià, la festa de la presentació es va traslladar al dia 2 de febrer, i es va estendre així molt aviat per tot l’Orient.

A Bizanci, la va introduir l’emperador Justinià I al segle VI, sota l’advocació de Hypapante o la trobada de Jesús amb l’ancià Simeó, figura dels justos d’Israel, que pacientment havien esperat molt de temps el compliment de les promeses messiàniques.

Durant el segle VII, la celebració va arrelar també a l’Occident. El nom popular de la Candelera o festa de la llum prové de la tradició, instituïda pel Papa Sergi I, de fer una processó amb ciris. Com va proclamar l’ancià Simeó, Jesús és el Salvador, presentat «a tots els pobles: llum que es reveli a les nacions».5 En commemorar l’arribada i la manifestació de la llum divina al món, l’Església beneeix cada any els ciris, símbol de la presència perenne de Jesús i de la llum de la fe que els fidels reben pel sagrament del Baptisme. La processó amb els ciris encesos es converteix així en una expressió de la vida cristiana: un camí il·luminat per la llum de Crist.

La commemoració anual de la Presentació del Senyor al Temple és també una celebració mariana i, per això, en determinades èpoques s’ha conegut com la festa de la “Purificació de Maria”. Tot i que preservada per Déu del pecat original, Maria, com a mare hebrea, es vol sotmetre a la «Llei del Senyor» i, per això, ofereix «un parell de tórtores o dos colomins».6 L’oblació de Maria es converteix així en un signe de la seva obediència ràpida als mandats de Déu. «¿Aprendràs amb aquest exemple, nen babau, de complir, malgrat tots els sacrificis personals, la Santa Llei de Déu?»7

L’Anunciació del Senyor

El 25 de març, l’Església celebra l’anunci del compliment de les promeses de salvació. De llavis de l’àngel, Maria sap que ha trobat gràcia davant de Déu. Per obra de l’Esperit Sant, concebrà un fill a qui anomenarà Fill de Déu. Salvarà el seu poble i s’elevarà sobre el tron de David, i el seu regne no tindrà fi.8 És la festa de l’Encarnació: el Fill etern del Pare entra en la història; es fa home en la carn de Maria, una noia humil del poble d’Israel. Des d’aleshores, «la història no és una simple successió de segles, anys o dies, sinó que és el temps d’una presència que li dona un significat ple i l’obre a una esperança sòlida».9

És probable que al segle IV se celebrés aquesta festa a Palestina, ja que en aquelles dates es va aixecar una basílica a Nazaret, al lloc on la tradició situava la casa de Maria. Aquesta empremta mariana s’adverteix en el nom que també ha rebut la commemoració: “Anunciació de la Verge Maria”. Molt aviat, durant el segle V, la festa es difondrà per l’Orient cristià, per després transmetre’s a l’Occident. A la segona meitat del segle VII ja hi ha testimonis de la seva celebració el 25 de març a l’Església romana, sota l’advocació d’Annuntiatio Domini.

La datació de la festa es basa en una antiga tradició que situava la creació del món just el dia de l’equinocci de primavera (que a l’inici de l’era cristiana corresponia al 25 de març del calendari julià). D’acord amb la idea que la perfecció implica el compliment de cicles complets, els primers cristians van considerar que l’encarnació de Crist (començament de la nova creació), la seva mort a la creu i la seva vinguda definitiva al final dels temps s’havien de situar en aquesta mateixa data, que d’aquesta manera apareix carregada de sentit. A més, el lloc precís del Nadal al calendari —nou mesos després de l’Anunciació—, sembla que té l’origen en aquesta datació primitiva.

Els textos de la Missa i de la Litúrgia de les Hores d’aquesta solemnitat se centren en la contemplació del Verb fet carn. El salm 39 [40], evocat en l’antífona d’entrada, en el salm responsorial i en la segona lectura, és el fil conductor de tota la celebració: «Soc aquí, oh Déu, per fer la teva voluntat».10 Jesús s’encarna en l’obediència en voler del seu Pare; i, com Jesús, també la seva Mare. Maria es torba, però no hi posa objeccions: no dubta de la paraula de l’àngel. Moguda per la fe, diu que “sí” a la voluntat de Déu. «Maria es mostra santament transformada, en el seu cor puríssim, davant la humilitat de Déu (...). La humilitat de la Verge és conseqüència d’aquest abisme insondable de gràcia, que s’opera amb l’Encarnació de la Segona Persona de la Trinitat Beatíssima en les entranyes de la seva Mare sempre Immaculada».11

La Santíssima Trinitat

El primer diumenge després de Pentecosta, l’Església celebra la solemnitat de la Santíssima Trinitat. Aquest dia glorifiquem el Pare, el Fill i l’Esperit Sant, Déu un i tri en persones: «En proclamar la nostra fe en la veritable i eterna Divinitat adorem tres persones diferents, de naturalesa única i iguals en dignitat».12 «M’heu sentit dir moltes vegades que Déu és al centre de la nostra ànima en gràcia; i que, per tant, tots tenim un fil directe amb Déu Nostre Senyor. Què valen totes les comparacions humanes, amb aquesta realitat divina, meravellosa? A l’altre costat del fil hi ha, esperant-nos, no només el Gran Desconegut, sinó la Trinitat sencera: el Pare, el Fill i l’Esperit Sant (...). És una pena que els cristians oblidem que som tron de la Trinitat Santíssima. Us aconsello que desenvolupeu el costum de buscar Déu en la part més profunda del vostre cor. Això és la vida interior».13

Tot i que aquesta festa es va introduir al calendari romà a mitjans del segle XIV, els seus orígens es remunten al període patrístic. Sant Lleó, el Magne, acostumava a desenvolupar la doctrina sobre el misteri trinitari durant el període de Pentecosta. Algunes de les seves expressions apareixeran recollides més tard en el prefaci de la Missa de diumenge de la octava de Pentecosta. Successivament, es formarà en el regne franc una Missa de la Santíssima Trinitat que coneixerà una difusió molt primerenca per tot l’Occident, potser com un mitjà per ensenyar assíduament al poble cristià la veritable fe en Déu

No obstant això, l’Església romana no va fixar una festa especial en el calendari per a la Santíssima Trinitat, perquè les invocacions al Déu un i tri i les doxologies ja li donen un lloc central en la litúrgia. Aquesta situació no va impedir que algunes diòcesis o comunitats monàstiques celebressin anualment una festa litúrgica trinitària, encara que la data no fos uniforme. Seria el Papa Joan XXII qui, el 1334, introduiria finalment al calendari romà la festa de la Santíssima Trinitat, el diumenge posterior a la Pentecosta. D’altra banda, encara que les esglésies de l’Orient cristià no hagin establert una festa específica, dediquen la major part dels cants del diumenge de Pentecosta a contemplar el misteri trinitari.

El Santíssim Cos i Sang de Crist

La solemnitat del Cos i la Sang de Crist (el Corpus Christi) neix a l’Edat Mitjana, fruit de la pietat eucarística i de la reafirmació del dogma després de controvèrsies teològiques variades. La festa es va celebrar per primera vegada a Lieja l’any 1247, a petició de santa Juliana de Mont-Cornillon, religiosa que va dedicar gran part de la seva vida a promoure la devoció al sant Sacrament de l’altar. El 1264, el Papa Urbà IV, impressionat pel miracle eucarístic de Bolsena —testimoniat en pedra pel monumental duomo d’Orvieto, que és com un gran reliquiari—, va instituir amb caràcter universal la solemnitat en honor del Santíssim Sacrament per al dijous posterior a la octava de Pentecosta. La butlla d’institució de la festa contenia en un apèndix els textos de la Missa i de l’Ofici del dia, redactats segons la tradició per sant Tomàs d’Aquino. L’antífona O sacrum convivium de les segones vigílies de la festa sintetitza de manera admirable la fe de l’Església, el mysterium fidei: «Oh sagrat banquet en què es rep Crist! Es renova la memòria de la seva Passió, l’ànima s’omple de gràcia i se’ns dona la peça de la glòria futura».14 «Cadascun de nosaltres —deia el Papa en aquesta solemnitat— es pot preguntar: I jo? On vull menjar? En quina taula em vull alimentar? A la taula del Senyor? O somio en menjar menges gustoses, però en l’esclavitud? A més, cadascun de nosaltres es pot preguntar: Quina és la meva memòria? La del Senyor que em salva, o la de l’all i les cebes de l’esclavitud? Amb quina memòria sadollo la meva ànima?»15

Com que aquesta festa gira entorn de l’adoració del Santíssim Sacrament i la fe en la presència real de Crist sota les espècies eucarístiques, resulta lògic que al segle XIV sorgís el costum d’acompanyar el Senyor sacramentat pels carrers de les ciutats. Anteriorment, el Santíssim havia presidit la processó de les palmes del Diumenge de Rams, o havia estat traslladat solemnement el matí de Pasqua des del “monument” o “sepulcre” al tabernacle principal del temple. La processó del Corpus com a tal s’acollirà definitivament a Roma al segle XV. Gràcies a Déu, en els últims anys estem assistint a un refloriment d’aquesta devoció, també en llocs en què havia desaparegut durant segles. Fem nostres els sentiments de sant Josepmaria en la festa del Corpus Christi del 1971: «Mentre celebrava la Missa aquest matí, li he dit a Nostre Senyor amb el pensament: jo t’acompanyo en totes les processons del món, en tots els Sagraris en què t’honren i en tots els llocs on siguis i no t’honren».16

José Luis Gutiérrez

Notes

1 Sant Agustí, Sermó 223 D (PL Supplementum 2, 717-718).

2 Benet XVI, Homilia, 31-V-2009.

3 Lc 2, 22-23.

4 Sl 24, 7.

5 Lc 2, 32.

6 Lc 2, 24.

7 Sant Josepmaria, Sant Rosari, 4t misteri de goig.

8 Cf. Lc 1, 26-33.

9 Benet XVI, Audiència, 12-XII-2012.

10 Cf. Sl 39 (40), 8-9.

11 Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 96.

12 Missal Romà, prefaci de la Missa de la solemnitat de la Santíssima Trinitat.

13 Sant Josepmaria, Apuntes de la predicación, 8-XII-1972 (citat a E. Burkhart - J. López, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de San Josemaría. Estudio de teología espiritual. Madrid: Rialp, 2010, vol. I, p. 311-312).

14 Antífona ad Magnificat, vigílies II de la Solemnitat del Cos i de la Sang del Senyor.

15 Papa Francesc, Homilia, 19-VI-2014 (cf. Nm 11, 4-6).

16 X. Echevarría, Memoria del Beato Josemaría Escrivá, Madrid: Rialp, 2000, 240.

Tornar a l'índex

Les festes del Senyor durant el Temps de durant l'any (II): Celebrar el misteri inesgotable del Senyor

Les festes del Senyor continuen fins a culminar en la Solemnitat de Crist Rei. Jesús és el centre de la història: no només de la humanitat en la seva totalitat, sinó també de cada persona.

A través de les diverses solemnitats del Senyor que la litúrgia ens proposa al llarg de l’any, podem contemplar des de diferents perfils l’inesgotable misteri de Déu, deixant que la seva llum banyi la nostra existència cristiana al món. Al centre de l’any litúrgic hi ha la Pasqua, que, en certa manera, «es prolonga durant tres mesos —primer els quaranta dies de la Quaresma i després els cinquanta dies del Temps pasqual—», seguida de «tres festes que tenen un caràcter “sintètic”: la Santíssima Trinitat, el Corpus Christi i, finalment, el Sagrat Cor de Jesús».1 Les dues primeres commemoracions les hem tractat a l'article anterior: ara contemplarem la solemnitat del Sagrat Cor, per continuar amb la Transfiguració, l’Exaltació de la Santa Creu i acabar amb la festivitat de Crist Rei.

El Sagrat Cor de Jesús

El divendres següent al segon diumenge després de Pentecosta l’Església dirigeix la mirada al costat obert de Crist en la Creu, expressió de l’amor infinit de Déu pels homes i brollador del qual en brollen els sagraments. La contemplació d’aquesta escena ha alimentat la devoció dels cristians des dels primers segles, ja que allà han trobat una font contínua de pau i seguretat en les dificultats. La mística cristiana ens convida a obrir-nos al Cor del Verb Encarnat: «Que, per la fe, faci habitar el Crist en els vostres cors, i així, arrelats i fonamentats en l’amor, sigueu capaços de comprendre, amb tot el poble sant, l’amplada i la llargada, l’alçada i la profunditat de l’amor de Crist; que arribeu a conèixer aquest amor que sobrepassa tot coneixement i, així, entreu del tot a la plenitud de Déu».2

La pietat popular de la baixa edat mitjana va desenvolupar una veneració profunda i expressiva de la Humanitat Santíssima de Crist sofrent en la Creu. Es va difondre així el culte a la corona d’espines, els claus, les nafres... i el Cor obert, síntesi de tots els patiments del Salvador per amor a nosaltres. Aquestes formes de pietat van deixar la seva empremta a l’Església, de manera que al segle XVII va néixer la celebració litúrgica de la solemnitat del Sagrat Cor. El 20 d’octubre del 1672 un sacerdot normand, sant Jean Eudes, va celebrar per primera vegada una missa pròpia del Sagrat Cor, i a partir del 1673 es van anar difonent per Europa les visions de santa Margarida Maria Alacoque sobre l’expansió d’aquest culte. Finalment, Pius IX va estendre oficialment a l’Església llatina aquesta festa.

La consideració de l’abisme de tendresa del Senyor per les ànimes és també una invitació a formar el cor propi amb el seu, a unir a l’afany reparador el desig eficaç d’apropar més ànimes a Ell: «Ens hem abocat una mica al foc de l’Amor de Déu; deixem que el seu impuls mogui les nostres vides, que sentim la il·lusió de calar el foc diví d’un cap a l’altre del món, de fer-lo conèixer a aquells que ens volten; per tal que ells també coneguin la pau de Crist i que amb ella trobin la felicitat».3 La litúrgia del dia desenvolupa els dos pilars teològics de la devoció: les riqueses insondables del misteri d’amor desplegat en Crist i la contemplació reparadora del seu cor traspassat. Els recullen les dues oracions col·lecta que el Missal Romà ofereix: «en celebrar la solemnitat del Cor del teu Fill unigènit, recordem els beneficis del seu amor envers nosaltres; concedeix-nos rebre d’aquesta font divina una inesgotable abundància de gràcia»; «en el Cor del teu Fill, ferit pels nostres pecats, has dipositat tresors infinits de caritat; et demanem que, en retre-li l’homenatge del nostre amor, li oferim una reparació completa».

La Transfiguració del Senyor

La solemnitat de la Transfiguració neix, probablement, de la commemoració anual de la dedicació d’una basílica en honor a aquest misteri que es va aixecar al mont Tabor. Al segle IX la festa es va introduir a l’Occident i, més tard, durant els segles XI i XII es va començar a celebrar també a Roma, a la basílica vaticana. Es va incorporar al calendari romà pel Papa Calixt III (1457) en agraïment per la victòria de les tropes cristianes davant els turcs en la batalla de Belgrad, el 6 d’agost del 1456.

A l’Orient cristià, la Transfiguració del nostre Déu i Salvador Jesucrist és una de les solemnitats més grans de l’any, juntament amb la Pasqua, el Nadal i l’Exaltació de la Santa Creu. En ella s’expressa tota la teologia de la divinització mitjançant la gràcia, de la naturalesa humana que, revestint-se de Crist, és il·luminada per l’esplendor de la glòria de Déu. Units a Jesús, assenyala l’ofici de lectures del ritu romà, «brillarem amb la nostra mirada espiritualitzada, renovats en certa manera en els traços de la nostra ànima, fets conformes a la seva imatge».4

Amb Pere, Jaume i Joan, en aquesta festa se’ns convida a posar Jesús al centre de la nostra atenció: «Aquest és el meu Fill, el meu estimat, en qui m’he complagut; escolteu-lo».5 L’hem d’escoltar, i deixar que la seva vida i ensenyaments divinitzin la nostra vida ordinària. Així resava sant Josepmaria: «Senyor nostre, aquí ens tens disposats a escoltar tot allò que vulguis dir-nos. Parla’ns; estem atents a la teva veu. Que la teva conversació, caient en la nostra ànima, inflami la nostra voluntat perquè es llanci fervorosament a obeir-te».6

Escoltar el Senyor amb la disposició sincera d’identificar-se amb Ell ens porta a acceptar el sacrifici. Jesús es transfigura «per treure del cor dels seus deixebles l’escàndol de la creu»,7 per ajudar-los a suportar els moments foscos de la seva Passió. Creu i glòria estan íntimament unides. De fet, es va fixar el 6 d’agost com a festa de la Transfiguració en relació amb l’Exaltació de la Santa Creu: entre totes dues celebracions transcorren quaranta dies que, en algunes tradicions, formen com una segona quaresma. Així, l’Església bizantina viu aquest període com un temps de dejuni i de contemplació de la Creu.

L’Exaltació de la Santa Creu

La festa de l’Exaltació de la Santa Creu té l’origen en l’Església de Jerusalem. Des de mitjans del segle IV celebrava el 13 de setembre l’aniversari de la dedicació de la basílica constantiniana aixecada en el Gòlgota. Segons el record d’una pelegrina de l’antiguitat anomenada Egèria, uns anys abans, en aquesta mateixa data s’havia trobat la relíquia de la Creu del Senyor. El gest de l’exaltació es feia el segon dia de l’octava de la dedicació: en aquella jornada, testimonia un llibre litúrgic de l’època, «es mostra solemnement a tot el poble cristià la venerable Creu». Actualment, el ritu més característic d’aquesta festa en la litúrgia bizantina consisteix en l’elevació que fa el sacerdot de la Creu per sobre de tots els caps, beneint el poble i dirigint-se als quatre punts cardinals, mentre el cor canta cent vegades la lletania Kyrie eleison en cada ostensió. Els fidels, després, passen a venerar la Creu i reben una flor del conjunt que adorna el lloc on reposa. És tal el realçament d’aquesta solemnitat a l’Orient cristià que és considerada una pasqua tardoral.

A Roma, des dels inicis del segle VI, es commemorava el 3 de maig una festa paral·lela: la Invenció de la Santa Creu. A mitjans del segle VII, a la basílica vaticana s’adopta l’ús procedent de Jerusalem de venerar un fragment de la relíquia de la Creu (anomenat lignum crucis) el dia 14 de setembre. El Papa Sergi (687-701) va traslladar aquest costum a la basílica laterana i la va revestir d’especial solemnitat, de manera que al segle VIII la festa es va estendre també per tot l’Occident.

En la litúrgia romana, el prefaci de la Missa recorda que si l’arbre del Paradís va ser el lloc de la caiguda de l’home, el Senyor ha previst que la Creu sigui el nou arbre salvador «ut unde mors oriebátur, inde vita resúrgeret... perquè, d’on va tenir origen la mort, d’allà sorgís la vida».8 Les lectures subratllen l’elevació de Crist en la fusta com un avançament de l’elevació en la glòria, i pol que atreu totes les criatures: «quan seré enlairat damunt la terra, atrauré tothom cap a mi».9 La Creu és el lloc del triomf de Jesús, des d’on estén el seu regnat amb la nostra col·laboració: «Crist, Senyor Nostre, fou crucificat i, de la Creu redimí el món i restablí la pau entre Déu i els homes. Jesucrist recorda a tothom: et ego, si exaltatus fuero a terra, omnia traham ad meipsum (Jn 12, 32), si vosaltres em poseu al cim de totes les activitats de la terra, complint el deure de cada moment, i sou el meu testimoni tant en les coses que semblen grans com en les que semblen petites, omnia traham ad meipsum, tot ho atrauré cap a mi. El meu regne entre vosaltres serà una realitat!»10

Sant Josepmaria portava sempre al coll un reliquiari en forma de creu amb un lignum crucis. Era una manifestació de la seva devoció a la Santa Creu en el compliment amorós del deure de cada jornada. Hi ha innombrables gestos, fins i tot petits, que també serveixen per expressar aquesta devoció en la vida diària; per exemple, quan beneïm la taula i donem gràcies fem el senyal de la creu: «Aquell moment de la benedicció, encara que sigui molt breu, ens recorda la nostra dependència de Déu per a la vida, enforteix el nostre sentit de gratitud pels dons de la creació, reconeix aquells que amb el seu treball proporcionen aquests béns i reforça la solidaritat amb els més necessitats».11

Crist Rei de l’Univers

La senyoria de Crist sobre l’univers es commemora de diverses maneres en festes de l’any litúrgic, com l’Epifania, la Pasqua i l’Ascensió. Amb la solemnitat de Crist Rei, instituïda el 1925 pel Papa Pius XI en el context de l’avenç de la secularització en la societat, l’Església ens vol presentar amb més claredat encara la sobirania de Jesucrist sobre tota la Creació, inclosa la història humana.

El regne de Jesús és, com ens assenyala la litúrgia de la Missa, un Regnum veritátis et vitae; regnum sanctitátis et grátiae; regnum iustítiae, amóris et pacis:12 veritat, vida, santedat, gràcia, justícia, amor, pau. Són els valors que anhela amb més força el cor humà, i a la realització dels quals podem contribuir els cristians. De manera especial, amb les obres de misericòrdia dirigides als més petits, com es proclama en l’evangeli propi del cicle A: «Perquè tenia fam, i em donàreu menjar; tenia set, i em donàreu beure; era foraster, i em vau acollir».13

Tanmateix, Jesús mateix ens adverteix: «La meva reialesa no és d’aquest món».14 La seva senyoria es manifestarà en plenitud amb la segona vinguda, gloriosa, quan s’instaurin el nou cel i la nova terra, i «tota criatura, lliure de l’esclavitud del pecat, el serveixi i lloï sense fi».15 Ara és el temps de l’esperança, de treballar pel seu regnat, confiats que la victòria final és seva.

Jesús és el centre de la història: no només la de la humanitat en la seva totalitat, sinó també la de cada persona individualment. Fins i tot quan sembla que tot està perdut, sempre es pot dirigir al Senyor, com ho va fer el lladre bo, segons ens el presenta l’evangeli en el cicle C.16 Quanta pau dona el fet que, malgrat el nostre passat, amb el penediment sincer podem entrar sempre al Regne de Déu: «Avui tots podem pensar en la nostra història, el nostre camí. Cadascú de nosaltres té la seva història; cadascú té també les seves equivocacions, els seus pecats, els seus moments feliços i els seus moments tristos. Aquest dia, ens anirà bé pensar en la nostra història, i mirar Jesús, i des del cor repetir-li sovint, però amb el cor, en silenci, cadascun de nosaltres: “Pensa en mi, Senyor, ara que estàs en el teu Regne. Jesús, pensa en mi, perquè jo vull ser bo, vull ser bona, però em falta la força, no puc: soc pecador, soc pecadora. Però, pensa en mi, Jesús. Tu pots pensar en mi perquè tu ets al centre, tu estàs precisament al teu Regne”».17 Aquesta petició d’amor es plasma al llarg del temps litúrgic quan actualitzem en la nostra vida quotidiana el que se celebra en la Missa. El Sagrat Cor de Jesús, la seva Transfiguració, l’Exaltació de la Santa Creu i la solemnitat de Crist Rei no només jalonen l’any, sinó que omplen de contingut els dies en què se celebren.

José Luis Gutiérrez

Notes

1 Benet XVI, Homilia en la solemnitat del Corpus Domini, 22-V-2008.

2 Ef 3, 17-19.

3 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 170.

4 Anastasi el Sinaita, Sermón en el día de la Transfiguración del Señor (Lectio altera de l’ofici de lectures de la Litúrgia de les Hores del 6 d’agost).

5 Mt 17, 5.

6 Sant Josepmaria, Sant Rosari, 4t misteri de la llum.

7 Missal Romà, prefaci de la Transfiguració del Senyor.

8 Missal Romà, prefaci de la Santa Creu.

9 Jn 12, 32

10 És Crist que passa, núm. 183.

11 Francesc, Enc. Laudato si’, 24-V-2015, n. 227.

12 Missal Romà, prefaci de Nostre Senyor Jesucrist Rei de l’Univers.

13 Mt 25, 35.

14 Jn 18, 36

15 Missal Romà, oració col·lecta de la Missa de Nostre Senyor Jesucrist Rei de l’Univers.

16 Cf. Lc 23, 35-43.

17 Francesc, Homilia, 24-XI-2013.

Tornar a l'índex

Santa Maria en l’any litúrgic: «Em diran benaurada»

Al llarg de l’any, l’Església recorda als seus fills la presència maternal i discreta de Maria: al costat de Sant Josep, Ella peregrina amb nosaltres a través de la història.

En la celebració anual dels misteris de Crist, «la santa Església venera amb amor especial la benaurada Mare de Déu, la Verge Maria, unida amb llaç indissoluble a l’obra salvífica del seu Fill; en Ella, l’Església admira i enalteix el fruit més esplèndid de la Redempció i la contempla joiosament, com una puríssima imatge del que ella mateixa, tota sencera, anhela i espera ser».1

Amb traços breus, però incisius, el Concili Vaticà II presenta el sentit del culte litúrgic a santa Maria. Ens pot ajudar a comprendre’l una via senzilla i profunda: el millor art cristià, que sorgeix de l’oració de l’Església. Si traiem el cap, per exemple, per un temple de tradició bizantina, la mirada se’ns en va, tan bon punt entrem a la nau, cap als ulls del Crist Pantocràtor que acostuma a dominar la volta de l’absis. El seu rostre amable ens recorda com el Déu infinit ha assumit els trets finits dels fills dels homes. Sota Ell, adornada amb colors imperials, hi ha Maria, la Tota Santa, flanquejada d’arcàngels amb riques vestidures litúrgiques. En un tercer nivell, en fi, es disposen els apòstols i els sants que, amb nosaltres —communicants—, ofereixen el sacrificium laudis, el sacrifici de lloança agradable a Déu Pare.2

La primera devoció mariana

Aquesta imatge ajuda a entendre la posició única de Maria en la vida i en la litúrgia de l’Església. Com a sant Josepmaria li agradava considerar, Ella és abans que res la Mare de Déu, la Theotokos: aquí hi ha «l’arrel de totes les perfeccions i privilegis que l’adornen».3 Per això, una de les oracions marianes més antigues l’anomena audaçment Dei genetrix, aquella que ha engendrat a Déu; 4 i també per això el culte litúrgic a Maria es desenvoluparà sobretot a partir del concili d’Efes (segle V), quan l’Església defineix el dogma de la seva Maternitat divina.

En altres representacions, Santa Maria apareix sostenint el vel del calze eucarístic, o en una posició corporal de “Verge orant i oferent”. S’expressa així com la participació en el misteri pasqual del Senyor és el centre i l’arrel de la seva vida. Aquesta manera única en què Maria s’uneix com a Mare a l’acció redemptora de Jesús és el fonament del culte marià: l’Església venera la Mare de Déu confessant el lloc que només li correspon a Ella. Per això, ja en les professions més antigues de fe baptismals i en les primeres pregàries eucarístiques hi ha al·lusions a la Mare de Déu. Aquesta presència especial de Maria explica, a més, que la manera més natural d’honrar-la sigui celebrar el misteri del seu Fill, sobretot en l’Eucaristia.

«Per a mi, la primera devoció mariana —m’agrada veure-ho així— és la Santa Missa (...). En el Sacrifici de l’Altar, la participació de Santa Maria ens evoca la silenciosa reserva amb què va acompanyar la vida del seu Fill, quan caminava per la terra de Palestina. La Santa Missa és una acció de la Trinitat: per voluntat del Pare, amb la cooperació de l’Esperit Sant, el Fill s’ofereix en oblació redemptora. En aquest insondable misteri, s’adverteix, com entre vels, el rostre puríssim de Maria».5 Celebrant el misteri de Crist, l’Església troba Maria i, contemplant-la, descobreix com viure els misteris divins: amb Ella escoltem i meditem la Paraula de Déu, i ens associem a la seva veu que beneeix, dona gràcies i lloa el Senyor; amb Ella ens sentim associats a la Passió del seu Fill i a l’alegria de la seva Resurrecció; amb Ella implorem incessantment el do de l’Esperit Sant.6

Els orígens del culte a Santa Maria

L’última reforma de la litúrgia romana ha volgut ressaltar la centralitat del misteri de Crist, i per això ha integrat la memòria de la Mare de Déu dins del cicle anual dels misteris del seu Fill. A part de dues celebracions en les quals Maria apareix indissolublement unida a Crist —l’Anunciació (25 de març) i la Presentació del Senyor (2 de febrer)—, les festes marianes del Calendari romà general actual inclouen tres solemnitats,7 dues festes,8 cinc memòries obligatòries9 i sis memòries lliures.10 D’altra banda, alguns temps litúrgics com l’advent i el Nadal han incorporat més referències marianes. La possibilitat, en fi, de celebrar la memòria lliure de Santa Maria els dissabtes, juntament amb alguns elements de la Litúrgia de les Hores, constitueixen la base setmanal i diària del culte litúrgic marià. Conèixer alguns detalls sobre l’origen i el desenvolupament d’aquest culte ens poden ajudar a ser millors fills de la nostra Mare del Cel.

La connexió íntima entre el culte marià i les festes del Senyor fa que algunes d’aquestes solemnitats i festes s’hagin comentat en articles anteriors. És el cas, per exemple, de la solemnitat de la Maternitat divina de Maria, que el ritu romà celebra en l’octava de Nadal, el primer dia de l’any. Aquesta constituïa la gran commemoració mariana abans de l’arribada, a finals del segle VII, de quatre festes d’origen oriental: la Presentació del Senyor, l’Anunciació, la Dormició (que ara se celebra com l’Assumpció) i el Naixement de Maria.

L’acollida de cristians provinents de Palestina, Síria i l’Àsia menor, conseqüència de les invasions àrabs del segle VII, va enriquir la litúrgia romana amb l’assimilació de diverses tradicions litúrgiques. Entre aquestes tradicions, hi ha aquestes quatre festes, lligades a la memòria d’alguns esdeveniments de la vida de la Mare de Déu allà on, segons la Tradició, havien tingut lloc. La construcció de temples en aquests llocs va portar, durant els segles IV-VI, a un primer desenvolupament del culte litúrgic marià. Alguns exemples són la basílica a la vall de Cedrón, lligada al dies natalis de Maria, que al segle VII es passarà a denominar festa de la Dormició; la basílica de Natzaret, que l’emperadriu Hel·lena va fer construir en memòria de l’Anunciació; la basílica edificada sobre la piscina de Bethesda, que quedarà lligada al record de la concepció i el naixement de la Mare de Déu, o la basílica de Santa Maria La Nova, aixecada a inicis del segle VI a les proximitats de l’antic Temple de Jerusalem, per recordar la presentació de Maria.

Totes aquestes festes ens introdueixen en la memòria històrica de la gran família del Poble de Déu, que sap que «la història no està sotmesa a forces cegues ni és el resultat de l’atzar, sinó que és la manifestació de les misericòrdies de Déu Pare».11 L’Església, com Maria, no té un cor desarrelat, sinó que fa memòria del seu origen recordant paisatges i rostres concrets. La recepció progressiva d’aquestes commemoracions de la Mare de Déu en altres regions del món és un reconeixement d’aquesta lògica de Déu.

De la perifèria a Roma i de Roma a la perifèria

Al mateix temps, atès que l’Església és una Mare que acull en el seu si totes les cultures, la veneració de Maria es desenvoluparà d’acord amb la sensibilitat humana, teològica i espiritual particular de cada poble. Així, per exemple, la tradició bizantina i constantinopolitana va conèixer una primera fase força sòbria del culte marià, però amb el temps va generar riques composicions poètiques en honor de la Theotokos. L’himne Akáthistos és una de les composicions més estimades i difoses: «Salve, per tu resplendeix la joia; Salve, per tu s’eclipsa la pena. Salve, aixeques Adam, el caigut; Salve, rescates el plor d’Eva». Per la seva part, la tradició etiòpica manifestarà la seva profunda pietat mariana en les pregàries eucarístiques i en la institució del màxim nombre de festes marianes que es coneix en una tradició litúrgica, més de 30 al llarg de l’any.

El ritu romà també té la seva pròpia història. A finals del segle VII, el papa Sergi I enriqueix les quatre festes acabades d’arribar de l’Orient amb un element que marcarà la devoció popular romana: les processons litàniques per la ciutat. Més endavant, es compondran els textos de la Missa i de l’Ofici de Sancta Maria in Sabbato, s’estendrà per Europa el costum de dedicar el dissabte a la Mare de Déu i apareixeran noves antífones per a la litúrgia de les Hores. Algunes d’aquestes són avui l’última oració que, abans de dormir, surt confiada de llavis de l’Església: Alma Redemptoris mater, Salve Regina, Ave Regina caelorum, Regina coeli laetare, totes compostes durant els segles XI-XIII. Més tard, igualment es desenvoluparan festes marianes com la Visitació, promoguda a l’inici pels franciscans i estesa després a tota l’església llatina al segle XIV.

Després del concili de Trent, s’amplien a tot el ritu romà altres festes celebrades fins aleshores només en algunes regions. Per exemple, sant Pius V va estendre a tota l’església llatina la festa romana de la Dedicació de Santa Maria ad Nives (5 d’agost). Durant els segles XVII i XVIII, diverses commemoracions lligades a la pietat mariana d’algunes ordres religioses passaran, per diversos camins, al calendari general: Mare de Déu del Carme (carmelites), Mare de Déu del Roser (dominics), Mare de Déu dels Dolors (servents de Maria), Mare de Déu de la Mercè (mercedaris), etc.

Aquests moviments, que van de la perifèria a Roma i de Roma a la perifèria, 12 reflecteixen la saviesa maternal de l’Església, que promou tot el que crea unitat i alhora s’adapta per tractar els seus fills «d’una manera distinta —amb una justícia desigual—, ja que cada un és diferent dels altres».13 Aquest respecte per les tradicions locals perdura en el calendari actual, que reconeix l’existència de festes marianes particulars, lligades a la història i la devoció dels diversos membres del Poble de Déu. Això explica la presència, en el calendari de la Prelatura, de la festa de la Mare de Déu del Bell Amor, que se celebra el 14 de febrer.

Un moment particularment àlgid del culte litúrgic marià ha estat el segle XX, que va conèixer quatre festes marianes noves: La Mare de Déu de Lourdes (Pius X, el 1907), la Maternitat de la Verge Maria (Pius XI, el 1931), el Cor Immaculat de Maria (Pius XII, el 1944), i la Santa Maria Reina (Pius XII, el 1954). A més de la memòria del Santíssim Nom de Maria (12 de setembre), l’última edició del Missal romà ha incorporat les memòries lliures de la Mare de Déu de Fàtima (13 de maig) i Mare de Déu de Guadalupe (12 de desembre). L’extensió a tot el ritu llatí de celebracions lligades a intervencions particulars de la Mare de Déu manifesta la vigilància amorosa de l’Església, que recorda als seus fills la presència discreta però ferma de Maria: juntament amb sant Josep, Ella peregrina amb nosaltres a través de la història.

Amb la benedicció de la Mare

Molts pòrtics d’esglésies medievals presenten una imatge característica d’occident: la Mare de Déu sosté als braços el Nen, i amb la seva mirada i el seu somriure acull i acomiada els pelegrins. Aquesta imatge, situada a l’espai públic que s’obre a la ciutat, ens parla de l’estil acollidor i missioner de Maria, que dona forma a la vida de l’Església a través de la litúrgia.

La seva presència ens recorda que Ella ens espera quan anem a una església o a un oratori per ajudar-nos a tractar el seu Fill. Saber d’aquesta espera de Maria ens porta a recollir-nos, a preparar-nos bé per a les diferents accions litúrgiques: una delicadesa de fills que es concreta en detalls, com ara arribar amb temps, sense pressa, i disposar tot el que sigui necessari (adorn de l’altar, espelmes, llibres), amb l’atenció i l’afecte que la nostra Mare, «dona eucarística», 14 posaria en preparar-se per «partir el pa» de la primitiva Església.15

L’alegria de la Tota Formosa rau en «reproduir en els fills els trets espirituals del Fill primogènit».16 A l’escola de santa Maria, «l’Església aprèn a ser cada dia “serventa del Senyor”, a estar llesta per anar a cercar les situacions de més necessitat, a estar atenta amb els petits i exclosos».17 Per això, després de convidar-nos a entrar per ser transformats per Ell, la nostra Mare ens torna a saludar i des del pòrtic ens envia aquesta «bellíssima guerra de pau»,18 de costat amb els nostres germans els homes.

Juan Rego

Notes

1 Concili Vaticà II, Const. Sacrosanctum Concilium (4.XII.1963), 103.

2 Cf. Missal Romà, cànon romà.

3 Sant Josepmaria, Amics de Déu, 276.

4 Cf. Litúrgia de les hores, Ad completorium, Antífona Sub tuum praesidium.

5 Sant Josepmaria. “La Virgen María”. A: Por las sendas de la fe. Madrid: Cristiandat 2013, p. 170-171.

6 Cf. Collectio Missarum de Beata Vergine Maria, núm. 13.17.

7 Són les següents: 1 de gener, la Mare de Déu; 15 d’agost, l’Assumpció; 8 de desembre: la Immaculada Concepció.

8 31 de maig, la Visitació; 8 de setembre, la Nativitat.

9 Dissabte després de la solemnitat del Sacratíssim Cor de Jesús, Cor Immaculat de Maria; 22 d’agost, Santa Maria Reina; 15 de setembre, Mare de Déu dels Dolors; 7 d’octubre, Mare de Déu del Roser; 21 de novembre, Presentació de Maria al Temple.

10 11 de febrer, Mare de Déu de Lourdes; 13 de maig, Mare de Déu de Fàtima; 16 de juliol, Mare de Déu del Mont Carmel; 5 d’agost, Dedicació de la Basílica de Santa Maria Major; 12 de setembre, Sant Nom de Maria; 12 de desembre, Mare de Déu de Guadalupe.

11 Sant Josepmaria. “Las riquezas de la fe”. A: Por las sendas de la fe, p. 31.

12 Cf. Sant Josepmaria, Forja, 638.

13 Amics de Déu, 173.

14 Sant Joan Pau II, Enc. Ecclesia de Eucharistia (17.IV.2013), 53-58.

15 Cf. Ac 2, 42.

16 Beat Pau VI, Ex. ap. Marialis cultus (2.II.1974), 57.

17 Francesc, Homilia, 5-VII-2014.

18 Sant Josepmaria, És Crist que passa, 76.

Tornar a l'índex

Els sants en l’any litúrgic: com una gran simfonia

En el concert de la història, cada sant toca un instrument diferent. Ens apropem a aquesta música celebrant la seva memòria al llarg de l’any litúrgic.

En la representació del Judici Final de la Capella Sixtina, obra mestra de Miquel Àngel, veiem Crist al centre, que sembla governar l’univers amb un moviment de braç. Al seu costat hi ha santa Maria, que mira amb pietat els seus fills mentre es presenten davant del jutge suprem. Entorn d’aquestes dues figures es disposa una multitud de personatges: sants de l’Antic i del Nou Testament, màrtirs i apòstols, que contemplen el Salvador.

Aquest tipus de representació del Judici Final té una llarga tradició en l’art cristià. A l’edat mitjana era comú, a les façanes de les esglésies i catedrals i de vegades també a l’interior, mostrar Crist envoltat de sants: homes i dones, joves i ancians, savis doctors i senzills treballadors manuals, reis i papes, monjos i soldats, verges i pares de família, de tots els ambients i llocs, de totes les races i cultures. Aquesta immensa turba amb freqüència s’acompanyava d’àngels tocant instruments musicals, fent del conjunt una gran orquestra que interpreta una bonica simfonia, dirigida pel compositor i mestre, Jesucrist. Benet XVI va comparar els sants amb un gran «conjunt d’instruments que, fins i tot amb la seva individualitat, eleven a Déu una única gran simfonia d’intercessió, d’acció de gràcies i d’alabança».1 Cada un és mestre d’un instrument diferent, i el resultat és una música variada, sempre nova, que interpretem quan al llarg de l’any litúrgic celebrem la seva memòria. Els benaventurats formen part de la nostra vida per la Comunió dels sants: estem units a l’Església del cel, «on les ànimes triomfen amb el Senyor».2 La sensibilitat litúrgica cristiana es manifesta quan s’entrellaça el que creiem, vivim, celebrem i resem.

Riqueses de la santedat cristiana

Al llarg de la història, són innombrables els homes i les dones que han posat per obra les paraules de Jesús: «Estote ergo vos perfecti, sicut Pater vester caelestis perfectus est, sigueu perfectes com ho és el vostre Pare celestial».3 La riquesa de carismes de l’Esperit Sant, les diferències en la manera de ser de les persones i l’àmplia gamma de situacions en les quals els cristians han viscut, fan que aquest mandat del Senyor s’encarni de diverses maneres. «Cada estat de vida condueix a la santedat, sempre! A casa, al carrer, a la feina, a l’Església, en aquell moment i en el teu estat de vida es va obrir el camí cap a la santedat».4

Quant atreuen els sants! La vida d’una persona que ha lluitat per identificar-se amb Crist constitueix una gran apologia de la fe. La seva potentíssima llum resplendeix en mig del món. Si a vegades sembla que la història dels homes està governada pel regne de la foscor, es deu possiblement que aquests llums brillen en menys nombre o més tènuement: «aquestes crisis mundials, apuntava sant Josepmaria, són crisis de sants».5 El contrast entre la lluminosa existència dels sants i les tenebres en les quals potser es van veure envoltats pot ser gran; de fet, molts van ser objecte d’incomprensions o de persecucions, obertes o encavalcades, com li va passar al Verb Encarnat: «quan la llum ha vingut al món, els homes s’han estimat més la foscor que la llum».6 Tanmateix, l’experiència ens mostra l’indubtable atractiu dels sants: en tants ambients de la nostra societat, es continua reconeixent amb admiració el testimoni d’una vida cristiana forta, radical, coherent. Les històries dels sants mostren, a més, com el contacte amb el Senyor omple el cor de pau i d’alegria; com es pot difondre serenitat, esperança i optimisme en el nostre entorn, i com romandre, alhora, oberts a les necessitats dels altres, especialment a les dels més desfavorits.

La devoció als sants

La insondable riquesa de la santedat cristiana ha estat contínuament recordada i meditada per l’Església en vista de la Paraula de Déu. La Litúrgia celebra amb amor cada any als seus fills que han passat pel món, com Jesús, «fent el bé»,7 sent vives lluminàries per als seus germans els homes, ajudant-los a ser feliços en aquesta terra i en la vida futura. Les dates que commemoren les seves memòries litúrgiques respectives corresponen habitualment al dia de la seva mort o dies natalis: la data en què neixen a la nova vida, la del cel. En altres ocasions, recorden altres moments destacats en la seva biografia, especialment aquells relacionats amb la recepció dels sagraments.

Gran era la devoció de sant Josepmaria als sants: «Quin amor el de Teresa! —Quin zel el de Xavier! —Quin home més admirable sant Pau! —Ah, Jesús, doncs jo... t’estimo més que Pau i que Xavier i que Teresa!».8 La Sagrada Litúrgia és un lloc privilegiat per créixer en amor a aquests intercessors celestes i per sentir-los propers, com amables companys de viatge, durant el pelegrinatge. El Missal Romà, recollint una tradició plurisecular de fe celebrada, conté formularis comuns d’oracions per a les misses de màrtirs, pastors, doctors de l’Església, verges, i sants i santes que van assolir la plenitud de la vida cristiana en circumstàncies i estats de vida diferents. En la majoria dels casos, les seves celebracions contenen algunes d’aquestes oracions comunes i altres oracions pròpies.

En qualsevol família es festegen de manera especial els aniversaris dels membres més destacats, com el pare o la mare, els avis... Així passa també en la família de Déu que és l’Església. A més de les festes de santa Maria, el calendari general celebra les solemnitats de sant Josep (19 de març); de la Nativitat de sant Joan Baptista (24 de juny); de sant Pere i sant Pau (29 de juny) i de Tots Sants (1 de novembre). S’hi sumen un bon nombre de festes de sants: a més de les dels apòstols i evangelistes, que jalonen tot l’any, són festes les memòries litúrgiques de sant Llorenç (10 d’agost); sant Esteve protomàrtir (26 de desembre) i els sants Innocents (28 de desembre). A aquestes dates s’uneixen les memòries, la celebració de les quals pot ser lliure o obligatòria. A l’Obra, a més de les festes del Senyor, de la Mare de Déu i de sant Josep, se celebren amb especial devoció les festivitats de la santa Creu; les dels sants Arcàngels i Apòstols, patrons de les tasques de la Prelatura; les dels altres apòstols i evangelistes; la dels Àngels Custodis.

Com es llegeix al llibre de l’Apocalipsi, els sants constitueixen «una gran multitud que ningú no podia comptar, de totes les nacions, tribus, pobles i llengües».9 Aquest poble comprèn els sants de l’Antic Testament, com el just Abel i el fidel patriarca Abraham; els del Nou Testament; els nombrosos màrtirs de l’inici del cristianisme i els beats i sants dels segles successius. És la gran família dels fills de Déu, formada per aquells que van modelar la seva vida sota l’impuls de l’etern animador, l’Esperit Sant.

Les col·lectes del Missal Romà

Un escriptor francès contemporani deia que els sants són com «els colors de l’espectre en relació amb la llum».10 Cadascú expressa, amb tonalitats i brillantors pròpies, la llum de la santedat divina. Sembla com si el fulgor de la Resurrecció de Crist, en travessar el prisma de la humanitat, s’obrís en una gradació de colors tan variats com fascinants. «Quan l’Església, en el cicle anual, fa memòria dels màrtirs i els altres sants “proclama el misteri pasqual complert en ells, que van patir amb Crist i han estat glorificats amb Ell; proposa als fidels els seus exemples, que atreuen tothom per mitjà de Crist al Pare, i pels seus mèrits implora els beneficis divins”».11

A través dels formularis de les misses dels sants del Missal Romà, l’Església expressa la seva oració en paraules que ens ajuden a considerar els diferents colors d’aquest espectre de llum. En cada una d’aquestes celebracions, hi ha almenys l’oració col·lecta pròpia del sant, que el sacerdot recita en els ritus inicials, immediatament abans de la litúrgia de la paraula. Aquesta breu oració ens indica el caràcter de la celebració:12 recorda de manera succinta quin aspecte de la santedat de Déu va brillar amb més força en el sant que commemorem aquell dia. Freqüentment comencen evocant alguna faceta de la història de la salvació, en particular del Misteri de Crist. És habitual, a més, que encomanin el poble cristià al sant o santa, la intercessió de la qual se suplica per a alguna circumstància de la vida.

El contingut de les col·lectes és molt ric i variat. Així, per exemple, en la memòria de sant Joan Fisher i sant Tomàs Moro (22 de juny) es demana la coherència entre la fe i la mateixa existència (la qual cosa sant Josepmaria anomenarà la unitat de vida); o s’implora tenir ardor apostòlic com sant Francesc Xavier (3 de desembre); o viure del misteri de Crist, especialment contemplant-ne la Passió, com va fer santa Catalina de Siena (29 d’abril); o ser encesos en el cor amb el foc de l’Esperit Sant, el dia de sant Felip Neri (26 de maig). En altres ocasions es requereixen dons i gràcies per a l’Església: la fecunditat de l’apostolat en la memòria de sant Carles Lwanga i companys màrtirs (3 de juny); la benedicció de tenir pastors segons el cor de Jesús, el dia de sant Ambrosi (7 de desembre); o una obertura confiada dels cors a la gràcia de Crist, com repetia sant Joan Pau II (22 d’octubre). Amb els sants es recorren també els mil replegaments de la vida cristiana: així, en la memòria de sant Juan Diego (9 de desembre) es contempla l’amor de la Santíssima Mare de Déu cap al seu poble, i en la de santa Àgueda (5 de febrer) es recorda com agrada a Déu la virtut de la puresa.

Aquests exemples, que es podrien multiplicar indefinidament, ens mostren com les oracions de les celebracions dels sants constitueixen una font riquíssima per a la nostra estona d’oració personal del dia, o per adreçar-nos al Senyor espontàniament amb alguna frase al llarg de les hores de feina i descans. Són com gemmes precioses de bellesa singular, ja que algunes tenen molts segles d’antiguitat, que s’enllacen en aquestes joies de la tradició cristiana que són les celebracions litúrgiques. Amb aquestes, resem com han resat tantes generacions de cristians. Les memòries i festes dels sants al llarg de l’any ens donen oportunitats de conèixer una mica més aquests poderosos intercessors davant la Trinitat, així com de fer nous amics al cel.

Estrelles de Déu

En els sants «el contacte amb la paraula de Déu ha provocat, per dir-ho així, una explosió de llum, a través de la qual la resplendor de Déu il·lumina el nostre món i ens mostra el camí. Els sants són estrelles de Déu, que deixem que ens guiïn cap aquell que anhela el nostre ser».13 Igual com l’estrella d’Orient va guiar els Mags cap a la seva trobada personal amb Crist, el sants ens indiquen, com estrelles polars en la nit, quin és el “nord” al qual ens hem de dirigir.

Entre aquestes estrelles que assenyalen el camí, l’Església ha proposat també públicament a la devoció del poble cristià sant Josepmaria i el beat Àlvar. L’ardor apostòlic i el servei desinteressat a l’Església i a totes les ànimes, que van esculpir la identitat cristiana del Fundador de l’Opus Dei i del seu primer successor, caracteritzen les oracions que l’Església eleva a Déu en les festes litúrgiques respectives. En el primer cas, l’Església implora al nostre Pare Déu que, per la intercessió de sant Josepmaria, enmig del treball ordinari, «ens configurem al teu fill Jesucrist i servim amb ardent amor l’obra de la Redempció»14 i que la celebració dels sagraments «enforteixin en nosaltres l’esperit de fills adoptius».15 En l’oració col·lecta del beat Àlvar es prega que, imitant-ne l’exemple, «ens gastem humilment en la missió salvífica de l’Església»,16 perquè el senyor Àlvar va ser fidel a l’Església i va seguir lleialment sant Josepmaria en la difusió del missatge de la crida universal a la santedat i l’apostolat.

Ens ajuda anar assíduament a la intercessió de sant Josepmaria i del beat Àlvar perquè ens abastin del cel la fidelitat a la nostra pròpia vocació, en tota circumstància. “Llegint” les seves vides —com si fossin una gran novel·la— aprenem a ser sants en la vida ordinària. De fet, com recordava sant Bernat en una homilia del dia de Tots Sants, «els sants no necessiten els nostres honors, ni els suma res la nostra devoció (...); la veneració de la seva memòria redunda en profit nostre, no seu. Pel que fa a mi, confesso que, quan hi penso, se m’encén un fort desig».17 Vet aquí, per tant, el significat del culte d’aquests homes i dones de Déu: «contemplar l’exemple lluminós dels sants, suscitar en nosaltres el gran desig de ser com ells, feliços per viure a prop de Déu, en la seva llum, en la gran família dels amics de Déu».18 A més, en contemplar —al llarg de l’any— els sants i santes de tots els llocs i de tots els temps, experimentem que «foren, són normals: de carn, com la teva. —I venceren».19

La celebració del culte als sants ens recorda amb força la crida universal a la santedat: amb la gràcia de Déu, tots podem correspondre amb plenitud a l’amorosa invitació de participar de la vida divina, en les nostres circumstàncies. Com animava el Papa Francesc: «Sovint tenim la temptació de pensar que la santedat està reservada només per als qui tenen la possibilitat de prendre distància de les ocupacions ordinàries, per dedicar-se exclusivament a l’oració. Però no és així. Algun pensa que la santedat és tancar els ulls i fer cara de sant. No! No és això la santedat. La santedat és una cosa més gran, més profunda que ens dona Déu. És més, estem cridats a ser sants precisament vivint amb amor i oferint el mateix testimoni cristià en les ocupacions de cada dia».20 Persones de tota condició recorren el camí de la perfecció cristiana: «hi ha molts cristians meravellosament sants; hi ha moltes mares de família meravellosament, encantadorament santes; hi ha molts pares de família formidables. Ocuparan al cel llocs de meravella. I obrers i camperols. On menys es pensa, allà hi ha ànimes que vibren».21 Quina il·lusió considerar que, a mesura que passin els anys, seran més i més els sants de la vida quotidiana, que celebrarem litúrgicament perquè ens impulsin a enamorar-nos de Crist en la nostra tasca habitual!

Fernando López Arias

Notes

1 Benet XVI, Audiència, 25-IV-2012.

2 Sant Josepmaria, Notes d’una reunió familiar, 26-VI-1974, a Catequesis en América I, 695 (AGP, biblioteca, P04).

3 Mt 5, 48.

4 Francesc, Audiència, 19-XI-2014.

5 Sant Josepmaria, Camí, n. 301.

6 Jn 3,19.

7 Hch 10, 38.

8 Camí, n. 874.

9 Ap 7, 9.

10 J. Guitton, Oeuvres Complètes 2, París: Desclée de Brouwer, 1968, 933.

11 Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1173. Cf. Concili Vaticà II, Const. Sacrosanctum Concilium, n. 104.

12 Cf. Instrucció general del Missal Romà, n. 54.

13 Benet XVI, Homilia, 6-I-2012.

14 Oració col·lecta de la missa de sant Josepmaria (26 de juny).

15 Oració postcomunió de la missa de sant Josepmaria (26 de juny).

16 Oració col·lecta de la missa del beat Àlvar (12 de maig).

17 Sant Bernat, Sermo 2, a Opera Omnia Cisterc. 5, 364 (Lectio altera de l’Ofici de lectures de la Litúrgia de les Hores de l’1 de novembre).

18 Benet XVI, Homilia, 1-XI-2006.

19 Camí, n. 133.

20 Francesc, Audiència, 19-XI-2014.

21 Sant Josepmaria, Notes d’una reunió familiar, 18-V-1970, a Crònica 1970, 284 (AGP, biblioteca P01).

Tornar a l'índex

La música que ve de Déu: cant i música en la litúrgia

La música ha tingut sempre un lloc central en la litúrgia cristiana. Com el silenci, és un llenguatge que necessitem per entrar en sintonia amb la bellesa de Déu, per descobrir-ne la presència. Cauen les presses, cauen els càlculs, com sempre que es tracta d’amor: cantem perquè volem tenir temps per a Déu.

«Cantemus Domino, gloriose enim magnificatus est!» (Cant al Senyor per la seva gran victòria).1 Sense solució de continuïtat, la litúrgia de la vetlla pasqual uneix aquest cant amb el relat del pas d’Israel a través del mar Roig: la música, plena d’alegria, sorgeix espontània quan toca la proximitat de Déu. El prodigi de les aigües partides es va convertir, per al poble elegit, en l’emblema d’aquesta proximitat de Déu: els salms se’n fan ressò amb freqüència.2 En el temps de l’Església, aquest esdeveniment ens parla del baptisme, de la creu, del cel... Ens parla de la nostra vida, i de la vida que Déu ens té preparada a l’altra banda, que «no és un senzill embelliment d’aquesta vida actual: aquesta supera la nostra imaginació, perquè Déu ens sorprèn contínuament amb el seu amor i amb la seva misericòrdia».3

Davant del «Déu de les sorpreses»,4 un Déu que fa que tot sigui nou,5 «sobren les paraules, perquè la llengua no aconsegueix d’expressar-se; ja l’enteniment s’aquieta. Ja no es raona, s’esguarda! I l’ànima es posa a cantar un altre cop amb un càntic nou, perquè se sap també esguardada amorosament per Déu, tothora».6 Davant del Déu que ens sorprèn amb la seva novetat brollen espontànies la lloança i l’adoració: el cant i el silenci. L’un i l’altre estan profundament emparentats, perquè expressen el que les simples paraules no aconsegueixen dir. Per això, la litúrgia els reserva per als moments més sublims. «L’Església canta —s’ha dit— perquè amb les paraules no en tindria prou per a la seva pregària. —Tu, cristià —i cristià escollit—, has d’aprendre a cantar litúrgicament».7

Un càntic nou

Humanament irresoluble. Així era la situació del poble elegit, acorralat entre el mar Roig i l’exèrcit egipci. Per davant, la barrera del mar; a l’esquena, la força belligerant de les armes. «Deia l’enemic: “Els perseguiré i els agafaré, m’atiparé de repartir botí, em trauré l’espasa, i tots seran meus!”».8 Així es troba també l’Església, tantes vegades, assetjada pels qui voldrien esborrar-la de la capa de la terra, o buidar-la almenys del seu caràcter sobrenatural.

Però Déu és amb nosaltres, com era amb els israelites. Davant de les fites impossibles dels humans, brilla la seva glòria en contrast amb la potència del faraó i dels faraons de la història: de maneres inesperades, el mar s’aparta i ens deixa pas, i es torna a tancar davant de l’enemic. «Però bufa el teu alè, i el mar els cobreix; s’enfonsen com plom dins les aigües poderoses».9

La narració sagrada no revela els pensaments d’Israel, mentre caminaven enmig del mar per terra eixuta, amb aigües que els feien de muralla a dreta i esquerra. Només al final, la Bíblia gira la vista sobre els israelites per mostrar-ne la reacció. «El poble va sentir un gran respecte pel Senyor, i va creure en el Senyor i en Moisès, el seu servent. Llavors Moisès, amb els israelites, va entonar aquest càntic en honor del Senyor: “Canto al Senyor per la seva gran victòria»:10 respecte i fe renovada en Déu, que es desborda en el primer cant nou,11 del qual l’Escriptura dona notícies.

No coneixem aquesta música. Ningú no va poder recollir-la de cap manera i tampoc la tradició oral l’ha fet arribar fins a nosaltres. Però havia de ser sincera: brollava d’un profund agraïment, expressava un profund sentit d’adoració. Havia de ser colpidora: qualsevol testimoni extern hauria pogut tocar la presència de Déu en aquell cant, com la van tocar els qui el van entonar.

Després d’aquest episodi, els israelites trobaran més dificultats al desert. Primer, l’aigua amarga de Marà, que es torna dolça en virtut del tronc, figura de la Creu;12 després, el rigor del desert de Sín, que el Senyor pallia amb el mannà i les guatlles; les aigües de Massà i Meribà... Déu sempre intervenia en les dificultats i el poble renovava el cant. L’esperança era arribar al moment en què tot seria ja un cant nou.

La vinguda de Crist ha inaugurat la salvació definitiva: «La salvació ve del nostre Déu, que seu al tron, i de l’Anyell».13 El cant nou, que ja no passa, s’ha començat a entonar. Alhora, però, esperem el moment en què sigui ple, tal com ens el presenta l’Apocalipsi.14 En certa manera, l’Església ja ha arribat a la terra promesa, però continua la peregrinació pel desert: per això en la litúrgia parla de si mateixa com a «peregrinans in terra».15 En realitat, nou, en el llenguatge bíblic, «no indica tant la novetat exterior de les paraules com la plenitud darrera que segella l’esperança. Així doncs, es canta la fita de la història, en què per fi callarà la veu del mal (...). Però després d’aquest aspecte negatiu es presenta, amb un espai molt més gran, la dimensió positiva, la del nou món feliç que està a punt d’arribar».16

La música del cel, a la terra

Quan l’Anyell «així que el prengué, els quatre vivents i els vint-i-quatre ancians es van prosternar (...); cada un tenia una cítara i una copa d’or, plena de perfums d’encens, que són les pregàries del poble sant. I entonaven un càntic nou que deia (...)».17 La Sagrada Escriptura no s’estalvia, sòbria com és, la menció del cant al cel. És lògic que ho faci, perquè «Déu no és solitud, sinó amor gloriós i joiós, difusiu i lluminós».18 La imaginació ens pot suggerir la música que va acompanyar la Mare de Déu quan la Santíssima Trinitat la va rebre al cel. Exèrcits d’àngels esperen la reina, que està a punt d’arribar en cos i ànima. La música és solemne; ve plena a vessar d’afecte, alegria, el delicat equilibri de la bellesa. La Mare de Déu apareix, esplendorosa, i el fill, que ha introduït la humanitat en el si de la Trinitat, rep la mare.

La litúrgia terrenal, també quan no n’arribem a percebre tota la bellesa, potser per les circumstàncies externes o per les nostres pròpies, és «el culte del temple universal que és Crist ressuscitat, amb els braços estesos a la creu per atreure a tothom en l’abraçada de l’amor etern de Déu. És el culte del cel obert».19 Per això els prefacis de la missa acaben sempre convidant a tothom a cantar el Sanctus amb els àngels i els sants. En el Sanctus la terra i el cel s’uneixen: «Ens associem plens de gratitud a aquest cant de tots els segles, que uneix cel i terra, àngels i homes».20 «Jo aplaudeixo i enalteixo amb els Àngels: no em costa gens perquè sé que n’estic voltat, quan celebro la Santa Missa. Adoren la Trinitat».21

Certament, en el relat de l’anunci dels àngels als pastors, «Lluc no diu pas que els àngels cantessin. Ell escriu molt sòbriament que un estol dels exèrcits celestials lloava Déu cantant: “Glòria a Déu a dalt del cel...” (Lc 2, 13). Però els homes sempre han sabut que el parlar dels àngels és diferent del dels homes; que precisament aquesta nit del missatge joiós ha estat un cant en què ha brillat la glòria sublim de Déu. Per això, aquest cant dels àngels ha estat percebut des del principi com una música que ve de Déu, més encara, com una invitació a unir-se al cant, a l’alegria del cor per ser estimats per Déu».22

Aquest és el marc en què s’inscriu la rica creativitat musical de la litúrgia, que es va començar a desenvolupar amb l’oració d’Israel: l’esforç per entrar en sintonia amb la bellesa de Déu, per acostar-nos al cel. «La litúrgia és el temps de Déu i l’espai de Déu, i nosaltres hem d’entrar-hi, en el temps de Déu, en l’espai de Déu i no mirar el rellotge. La litúrgia és precisament entrar en el misteri de Déu; deixar-nos portar fins al misteri i estar en el misteri».23 Sant Josepmaria escrivia, en aquesta mateixa línia, que a la Santa Missa «s’haurien d’aturar els rellotges»:24 davant de Déu no hi pot tenir lloc un plantejament simplement instrumental, pragmàtic. «L’aparició de la bellesa, de la formositat, ens torna alegres sense que ens haguem de preguntar per la utilitat que tenen. La glòria de Déu, de la qual prové tota bellesa, fa saltar en nosaltres la sorpresa i l’alegria».25

A l’abast de tothom

La participació de cadascú en el cant litúrgic manifesta també l’afecte, el «sentit del misteri»26 que ens porta a posar entre parèntesis els criteris d’eficàcia propis d’altres contextos. Sense deixar de tenir en compte les circumstàncies professionals i familiars de cadascú, moltes vegades es pot donar a la celebració litúrgica aquest toc que ajuda, d’una manera concreta, a adorar Déu. Potser en això anirem a contracorrent d’una cultura pragmatista de la qual també nosaltres som fills; però així, donant a la litúrgia el seu temps, amb la resplendor senzilla de la nostra fe, també portem el món a Déu: el fem present en la vida moderna i agitada, que no sap tenir temps per a Ell. «¿No és ben estrany que molts cristians, pausats i fins i tot solemnes per a la vida de relació (no tenen presses) i per a les seves poc actives actuacions professionals, per a la taula i al repòs (tampoc no tenen presses), se sentin urgits i urgeixin el Sacerdot, en el seu afany d’escurçar, d’apressar el temps dedicat al Sacrifici Santíssim de l’Altar?».[27] La fe «és amor i per això crea poesia i crea música»:28 si la nostra fe és viva, també sabrem assemblar-nos en això als primers cristians, a qui sant Pau animava a cantar i celebrar el Senyor amb tot el cor.29

La música litúrgica no és, doncs, una qüestió de sensibleria o d’esteticisme: és qüestió d’amor, de voler «que tracteu el bon Déu amb tendresa de cor»30, i no «d’una manera oficial i seca, amb una fe que no té vibració».31 De la mateixa manera que trobaríem a faltar la música en un moment festiu de la vida, és natural que vulguem donar aquest realçament a la litúrgia. De vegades, en la celebració quotidiana, n’hi haurà prou amb un cant breu, pietós: Adoro te devote, Ave Maris Stella, Rorate Coeli, etc. A les festes, en funció de les aptituds dels fidels, la música adquirirà més protagonisme, ja que es cantaran algunes parts de la missa —el Glòria, el Sanctus, etc.—, que se serviran potser de l’acompanyament de l’orgue.

Al llarg dels segles, l’Església ha creat una preciosa tradició de música sacra. La novetat del culte cristià va empènyer a buscar altres formes poètiques i musicals que expressessin com l’oració s’elevava a nivells inusitats: «Correspon als homes cantar salms, però cantar himnes correspon als àngels i als qui porten una vida com la dels àngels».32 Així, en la litúrgia romana destaca el gregorià com a cant propi,33 amb el qual podem pregar durant la celebració de la Santa Missa: per exemple, el Missal romà d’altar ofereix les notes per poder cantar el Per ipsum al final de la pregària eucarística, així com altres oracions.

Dins del gran repertori de música sacra cristiana, hi ha cants per a totes les sensibilitats i capacitats: des de melodies senzilles fins a polifonies complexes. També hi ha cants més recents, que, des de la mateixa identitat cultural, saben posar música al misteri de Déu. Tant les peces més tradicionals com les modernes es troben en llibres publicats per ajudar els fidels; també es poden fer recopilacions dels cants més adequats a cada lloc.

Aquest és un camp prometedor també per a les persones amb més preparació musical: l’esforç per abocar la seva creativitat en l’acte de fer més lluminós el culte els farà també més generosos amb Déu, perquè dedicant aquest temps al Senyor i als altres estan oferint el sacrifici d’Abel.34 En tot cas, val la pena posar aquí almenys la illusió amb què es prepara, per exemple, la celebració d’un aniversari: aprenent i assajant cants, que pertanyen a la cultura cristiana, expressen una autèntica sensibilitat litúrgica i donen curs a la nostra oració. En efecte, en la litúrgia estem amb Déu, i a Déu li agrada que cantem, perquè de vegades no n’hi ha prou amb parlar.

El llenguatge de l’adoració

La música, en la litúrgia, no és un simple acompanyament o ornamentació; tampoc no és la interpretació d’un tema religiós que crida l’atenció sobre si mateixa: en un cas i l’altre, la música discorreria en paral·lel amb la celebració, quan es tracta, en canvi, que sigui una mateixa cosa amb aquesta.35 La veritable música litúrgica és ella mateixa oració, és ella mateixa litúrgia; no ens dispersa, no es limita a donar-nos una alegria sensible o un plaer estètic: ens recull, ens fica en el misteri de Déu. Ens porta a l’adoració, que té en el silenci un dels seus llenguatges privilegiats: «El silenci —ens recorda el Papa— custodia el misteri».36 Si la música és de Déu, no competirà amb el silenci: ens portarà cap al silenci de debò, el del cor.

Els instants de silenci que preveu la litúrgia —abans d’iniciar la missa, en l’acte penitencial, en els mementos, en la consagració, etc.— són invitacions a recollir-nos en adoració. Ens preparen per al moment de la comunió, perquè «per combregar veritablement amb una altra persona l’he de conèixer, saber-hi estar a prop en silenci, escoltar-la, mirar-la amb amor. El veritable amor i la veritable amistat viuen sempre d’aquesta reciprocitat de mirades, de silencis intensos, eloqüents, plens de respecte i veneració, de manera que la trobada es visqui profundament, de manera personal i no superficial».37

«Tu, jo, adorem el Senyor?», ens pregunta el Papa, dirigint-nos cap al centre íntim de la litúrgia, que serà el nostre cel. «Acudim a Déu només per demanar, per agrair, o ens hi dirigim també per adorar-lo? Però, aleshores, què vol dir adorar Déu? Vol dir aprendre a estar amb ell, a parar-nos a dialogar-hi, sentint que la seva presència és la més veritable, la més bona, la més important de totes (...); adorar el Senyor vol dir que estem convençuts davant d’ell que és l’únic Déu, el Déu de la nostra vida, el Déu de la nostra història».38

Carles Ayxelà

Notes

1 Ex 15,1.

2 Cf. Sl 65 (66); 77 (78); 105 (106); 135 (136).

3 Francesc, Àngelus 10.11.2013.

4 Francesc, Homilia a Santa Marta 20.1.2014.

5 Cf. Ap 21,5.

6 Sant Josepmaria, Amics de Déu, 307.

7 Sant Josepmaria, Camí, 523.

8 Ex 15,9.

9 Ex 15,10.

10 Ex 14,31 - 15,1.

11 Cf. Sl 32 (33); 39 (40); 95 (96); 97 (98); 143 (144); 149.

12 Cf. Ex 15,22-25.

13 Ap 7,10

14 Ap 5,9-10; 14,3.

15 Missal romà, “Pregària eucarística III”.

16 Benet XVI, Audiència 26.1.2006. Cf. Sl 143 (144).

17 Ap 5,8-9.

18 Benet XVI, Homilia 19.2.2012.

19 Benet XVI, Audiència 3.10.2012.

20 Benet XVI, Homilia 24.12.2010.

21 Sant Josepmaria, És Crist que passa, 89.

22 Benet XVI, Homilia 24.12.2010.

23 Francesc, Homilia 10.2.2014.

24 Sant Josepmaria, Forja, 436.

25 Benet XVI, Homilia 24.12.2010.

26 Joan Pau II, Enc. Ecclesia de Eucharistia, 17.4.2003, 49.

27 Sant Josepmaria, Camí, 530.

28 Benet XVI, Audiència 21.05.2008.

29 Cf. Ef 5,19; Col 3,17.

30 Sant Josepmaria, Amics de Déu, 167.

31 Sant Josepmaria, Forja, 930.

32 Orígens, Sel. in psalmos, a Sl 119 [118],71.

33 Cf. Concili Vaticà II, Const. Sacrosanctum concilium (4.12.1963), 116.

34 Cf. Missal romà, “Pregària eucarística I”; cf. Gen 4,4.

35 Cf. Concili Vaticà II, Const. Sacrosanctum Concilium, 112.

36 Francesc, Homilia a Santa Marta 20.12.2014.

37 Benet XVI, Homilia 7.06.2012.

38 Francesc, Homilia 14.04.2013.

Tornar a l'índex

Epíleg
Reunits en comunió: resant amb tota l’Església

El Cànon Romà ens dona la mesura de l’oració de l’Església, que abraça l’espai i el temps, com els braços oberts de Jesús a la Creu.

«Celebro la Missa amb tot el poble de Déu. I encara més: estic també amb els que encara no s’han apropat al Senyor, els que són més llunyans i encara no són del seu ramat; aquests també els tinc al cor. I em sento envoltat per totes les aus que volen i creuen el blau del cel, algunes fins a mirar de fit a fit el sol (...). I envoltat per tots els animals que hi ha sobre la terra: els racionals, com som els homes, tot i que de vegades perdem la raó, i els irracionals, els que ronden per la superfície terrestre, o els que habiten a les entranyes amagades del món. Jo em sento així, renovant el Sant Sacrifici de la Creu!»1

Estem recorrent els diversos moments de l’any litúrgic, aprofundint en tot l’arc de tonalitats que adquireix, en el temps, l’oració de l’Església. Aquestes paraules de sant Josepmaria sobre l’Eucaristia, «cor del món»2, posen davant de nosaltres el veritable abast del culte cristià, que, com ja anunciava un dels salms messiànics, abraça tot l’espai —«a mari usque ad mare, de mar a mar»—3 i tot el temps —«com el sol i la lluna, segles i més segles».4 Tot va començar a la Creu: Jesús ja llavors recollia en la seva oració tota l’Església, i donava així cos a la communio sanctorum de tots els llocs i de tots els temps. I tot torna a la Creu: «omnes traham ad meipsum, atrauré tothom cap a mi».5 En cada celebració eucarística hi ha tota l’Església, cel i terra, Déu i els homes. Per això, a la Santa Missa queden superades no només les fronteres polítiques o socials, sinó també les que separen el cel i la terra. L’Eucaristia és katholikē, que en grec vol dir “universal”, “catòlica”: té la mesura del tot, perquè allà hi ha Déu, i amb Ell hi som tots, en unitat amb el Papa, amb els Bisbes, amb els creients de totes les èpoques i llocs.

Parlarem, ja al final d’aquesta sèrie, d’algunes parts de la Pregària Eucarística, a través del Cànon Romà.6 Entreveurem així aquesta amplitud de l’oració de l’Església, que sorgeix de l’amplitud de Déu. Si intentem resar a la Missa amb aquest sentit universal, de no estar sols, el Senyor ens dilatarà el cor —«dilatasti cor meum»—,7 ens farà resar amb tots els nostres germans en la fe; ens farà ser memòria de Déu, bàlsam de Déu, pau de Déu per a tota la humanitat.

Sanctus, Sanctus, Sanctus

La Pregària Eucarística comença amb el Prefaci, que sempre posa davant dels nostres ulls motius d’acció de gràcies. De vegades no serem capaços d’apreciar-los, tots ells, com una cosa que ens toca de prop. Però l’Església sí que sap el que agraeix, i ens podem confiar a la seva saviesa, tot i que de vegades no l’entenguem. Precisament, el final del Prefaci ens recorda que és Ella, l’Església de tots els llocs i de tots els temps, la que celebra l’Eucaristia, tant si hi participen milers de persones com «si el sacerdot és ajudat d’un nen com a únic assistent, potser distret».8

El Prefaci acaba amb el Sanctus, «la lloança incessant que l’Església celestial, els àngels i tots els sants, canten al Déu tres vegades sant».9 Cantem, units a la litúrgia del cel, i ho fem no només en nom propi, sinó en el de tota la humanitat i en el de la creació sencera, que necessita la veu de l’home. Som, per això, liturgos de la creació, intèrprets i sacerdots del cant que les criatures volen entonar a Déu: «Fem menció del cel i de la terra, del mar, del sol i de la lluna, dels astres i de totes les criatures racionals i irracionals, visibles i invisibles, dels àngels, les virtuts, les dominacions, les potestats, els trons, els querubins de molts rostres (cf. Ez 10, 21), amb l’anhel de les paraules de David: Engrandiu amb mi el Senyor (Sl 33, 4)».10

Memento Domine...

Aquesta oració eclesial, aquest resar junts, es percep també en les intercessions: «Memento Domine, recordeu-vos, Senyor», li diem, i ens convertim llavors nosaltres mateixos en «memòria de Déu» per a la nostra família i amics, per a les persones que es confien a la nostra oració, i també per a tothom que potser només Ell recorda. Es tracta de quelcom essencial en «la nostra Missa»11, perquè «si falta la memòria de Déu, tot queda rebaixat, tot queda en el jo, en el meu benestar. La vida, el món, els altres, perden la consistència, ja no expliquen res (...). Si perdem la memòria de Déu, també nosaltres perdem la consistència, també nosaltres ens buidem, perdem el nostre rostre com el ric de l’Evangeli».12

L’oració d’intercessió ens endinsa de ple en l’oració de Jesús, que és l’únic intercessor davant del Pare a favor de tots els homes. «Intercedir, demanar a favor d’un altre, és, des d’Abraham, allò que és propi d’un cor lliurat a la misericòrdia de Déu. En el temps de l’Església, la intercessió cristiana participa de la del Crist: és l’expressió de la comunió dels sants».13. Les primeres comunitats cristianes van viure intensament aquesta forma de petició que no coneix fronteres, com es percep des de les primeres anàfores eucarístiques. Intentaven adquirir els sentiments d’Aquell que «vol que tots els homes se salvin i arribin al coneixement de la veritat».14 En la Pregària Eucarística, si posem afecte de la nostra part, Déu ens engrandeix el cor, ho fa a la mida del de Crist.

Amb aquesta magnanimitat, demanem en primer lloc per tota l’Església: «perquè li concedeixis la pau, la protegeixis, la congreguis en la unitat i la governis al món sencer...». I comencem per unir-nos al Papa, al bisbe de la nostra diòcesi i, per descomptat, al Pare: resem així «ben apinyats, formant una família molt unida».15

Després, la intercessió es converteix en petició per tots els fidels presents i a favor d’aquells pels quals s’ofereix el sacrifici: «Memento, Domine, famulorum famularumque tuarum N. et N. et omnium circumstantium... Recordeu-vos, Senyor, dels vostres fills N. i N., i de tots els que hi ha aquí reunits la fe i l’entrega dels quals coneixeu bé...». La Pregària Eucarística primera posa davant del Senyor les necessitats d’aquells, cristians o no, pels quals es resa específicament, encara que no en calgui dir els noms en veu alta. El sacerdot, diuen les rúbriques, ajunta les mans i prega uns instants per qui té intenció d’encomanar Déu. Sant Josepmaria habitualment s’hi podia aturar una mica més: «Faig un Memento molt llarg. Cada dia hi ha uns colorits diversos, unes vibracions diferents, uns llums la intensitat dels quals va d’un costat a l’altre. Però el denominador comú del meu oferiment és aquest: l’Església, el Papa i l’Opus Dei. (...) Recordo tothom, tothom: no puc fer cap excepció. No diré aquest no, perquè és el meu enemic; aquest tampoc, perquè no m’ha fet cap mal; aquell no, perquè m’ha calumniat, em difama, menteix... No! Per tothom!»16

Communicantes et memoriam venerantes...

El Cànon Romà ens recorda també que a la Santa Missa estem no només amb el Senyor, sinó també amb els homes de qualsevol lloc i temps. Per això es parla no només de la Trinitat i del Verb encarnat, de la seva mort i de la seva resurrecció; també es pronuncien els noms d’altres persones importants a la família, perquè ens considerem també en la seva companyia.

«Communicantes et memoriam venerantes... Reunits en comunió amb tota l’Església venerem la memòria...» de la Santíssima Mare de Déu, Mare de Jesucrist, el nostre Déu i Senyor, en primer lloc; després, sant Josep,17 seguit dels noms dels dotze apòstols, entre els quals s’inclou sant Pau,18 i dotze màrtirs dels primers quatre segles de l’era cristiana.19

No es tracta d’una “enumeració honorífica”, com les que de vegades presenciem en els actes oficials, no sense cert tedi i pressa per què acabin. Es tracta de la nostra família, «la gran família de fills de Déu que és l’Església Catòlica».20 A la Santa Missa estem en comunió no només amb els nostres germans «dispersos pel món»,21 sinó també amb els nostres germans glorificats al cel, i amb els quals es purifiquen per veure-hi el rostre de Déu. «Mentre nosaltres celebrem el sacrifici de l’Anyell, ens unim a la litúrgia celestial, i ens associem amb la multitud immensa que crida: La salvació ve del nostre Déu, que seu al tron, i de l’Anyell (Ap 7, 10). L’Eucaristia és veritablement una escletxa del cel que s’obre sobre la terra (...) i projecta llum sobre el nostre camí».22

Memento etiam, Domine...

Poc després de la consagració, on la resta de pregàries eucarístiques concentren les seves peticions, el Cànon Romà les continua: «Recordeu-vos també, Senyor, dels vostres fills que ens han precedit amb el signe de la fe i dormen el son de la pau.» El celebrant es recull uns instants i prega pels difunts; després prossegueix amb unes paraules tendres, de gran profunditat: «A ells, Senyor, i als que descansen en Crist, concediu-los el lloc del consol, de la llum i de la pau».

El record dels nostres germans difunts posa davant dels nostres ulls, una vegada més, la fraternitat: els altres. L’Esperit Sant eixampla de nou els nostres cors, perquè podem resar aquí no només pels nostres difunts més propers, sinó també per tots els homes i dones que Déu ha cridat des del dia anterior; alguns hauran mort potser molt sols, i Déu ha sortit a buscar-los, a eixugar les llàgrimes dels seus ulls.23 «Quan arriba el memento de difunts, quina alegria resar també per tothom! Naturalment demano en primer lloc pels meus fills, pels meus pares i els meus germans; pels pares i germans dels meus fills; per tots els que s’han apropat a mi o a l’Opus Dei per fer-nos el bé: amb agraïment llavors. I pels que han intentat difamar, mentir... amb més motiu!: els perdono de tot cor, Senyor, perquè Tu em perdonis. I, a més, ofereixo per ells els mateixos sufragis que pels meus pares i pels meus fills (...). I un es queda tan content!».24

De multitudine miserationum tuarum sperantibus

El Cànon s’apropa a la seva conclusió, i intercedeix encara pels presents, el celebrant i els fidels: «Nobis quoque peccatoribus famulis tuis, de multitudine miserationum tuarum sperantibus... I a nosaltres, pecadors, servents teus, que confiem en la teva infinita misericòrdia, admet-nos en l’assemblea dels sants apòstols i màrtirs...».25 S’anomena aquí a sant Joan Baptista, seguit de set màrtirs homes i set màrtirs dones: set és un número que, com el dotze que trobàvem més amunt, té una forta empremta bíblica: si el dotze recorda l’elecció divina (de les tribus d’Israel, dels Apòstols, etc.), el set és símbol de plenitud, totalitat.

Posem la nostra mirada al cel: el Poble de Déu s’acull als seus sants en els moments més transcendentals del seu culte, i la santa Missa és el lloc en què l’Església al cel i l’Església a la terra estan més unides. Benet XVI ens encoratjava a donar gràcies a Déu «perquè ens ha mostrat el seu rostre en Crist, ens ha donat la Mare de Déu, ens ha donat els sants, ens ha cridat a ser un sol cos, un sol esperit amb Ell».26 I com que agrair és apreciar, li podem dir, amb sant Tomàs d’Aquino, «Tu, que tot ho saps i pots, que ens alimentes a la terra, condueix els teus germans a la taula del cel, a l’alegria dels teus sants».27

Juan José Silvestre

Notes

1 Sant Josepmaria, paraules pronunciades en una reunió familiar, 22.V.1970 (citat a X. Echevarría, Para servir a la Iglesia, Rialp, Madrid, 2001, 189-190).

2 Sant Joan Pau II, Enc. Ecclesia de Eucharistia, 17.IV.2003, núm. 59.

3 Sl 71 (72), 8.

4 Sl 71 (72), 5.

5 Jn 12, 32

6 Quan no s’indica res més, les cites que hi ha a continuació són, doncs, de la Pregària Eucarística I.

7 Sl 118 (119), 30.

8 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 89.

9 Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 1352.

10 Sant Ciril de Jerusalem, Catequesis mistagógica V, 6 (p. 33, 1114).

11 És Crist que passa, núm. 169.

12 Francesc, Homilia, 29.XI.2013.

13 Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2635.

14 1 Tm 2, 4.

15 Beat Àlvar del Portillo, Carta, 29.VI.1975 (a: Cartas de familia II, núm. 19 [AGP, Biblioteca P17]).

16 Sant Josepmaria, notes de reunions familiars de l’1.IV.1972 i del 10.V.1974 (citat a X. Echevarría, Vivir la Santa Misa, Madrid, Rialp, 2010, 106).

17 El seu nom es va introduir per decisió de sant Joan XXIII el 1962. El Papa Francesc, per mitjà del Decret Paterna vices d’1.V.2013, va introduir la menció de sant Josep a les pregàries eucarístiques II, III i IV.

18 Sant Mateu s’esmenta en el segon elenc, després de la consagració.

19 Són cinc Papes, un bisbe, un diaca, seguits de Crisògon —de qui no se sap si era clergue o laic— i quatre laics.

20 Xavier Echevarría, Carta, 9.I.2002 (a: Cartas de Familia V, núm. 4 [AGP, Biblioteca P17]).

21 Missal Romà, Pregària Eucarística III.

22 Sant Joan Pau II, Enc. Ecclesia de Eucharistia, núm. 19.

23 Cf. Missal Romà, Pregària Eucarística III.

24 Sant Josepmaria, notes d’una reunió familiar, 10.V.1974 (citat a: X. Echevarría, Vivir la Santa Misa, 151).

25 si bé en el seu origen el “nosaltres, pecadors, servents teus” es podia referir únicament al sacerdot celebrant i els seus ministres, avui dia sembla evident —en vista de les altres pregàries eucarístiques— que es demana per a tothom la unió amb l’Església celeste.

26 Benet XVI, Discurs, 20.II.2009.

27 Sant Tomàs d’Aquino, Himne Lauda Sion.

Tornar a l'índex