Maria, una vida al costat de Jesús

JOSÉ ANTONIO LOARTE

Narració de la vida de la Mare de Déu en vint escenes a partir dels Evangelis i de la Tradició de l'Església.

Comunicació de l'Opus Dei a Catalunya i Andorra, 2018.

www.opusdei.cat.

La editorial Palabra va publicar en paper aquests texts de www.opusdei.org. Aquesta versió digital no conté els textos de Pares de l'Església, sants i poetes relacionats amb cadascuna de les escenes de la vida de la Mare de Déu, que sí que s'inclouen en el llibre en paper.

Índex

Presentació

La Immaculada Concepció

La Nativitat de la Mare de Déu

Presentació de la Verge

Les esposalles amb Josep

L'anunciació de Nostra Senyora

La visitació a santa Elisabet

Naixement de Jesús a Betlem

Presentació de Jesús al Temple

Adoració dels mags

La fugida a Egipte

Retorn a Natzaret

Jesús entre els doctors

Els anys de Natzaret

Les noces de Canà

Vora la Creu de Jesús

Sepultura de Crist

Resurrecció i Ascensió del Senyor

La vinguda de l'Esperit Sant

Dormició i Assumpció de la Mare de Déu

Reina i Senyora de l'univers

Presentació

Escriure una vida de Maria no és fàcil. En primer lloc, perquè l'Evangeli ofereix poques dades sobre la Mare de Déu i Mare nostra, encara que siguin suficients per meravellar-se davant la seva santedat i alimentar una devoció filial cap a Ella. A més, hi ha llibres que, utilitzant els recursos exegètics, històrics i literaris disponibles a la seva època, s'han ocupat d'aquesta tasca. A partir del Concili Vaticà II, els estudis bíblics han enriquit notablement el nostre coneixement de Maria de Natzaret, posant de relleu al mateix temps l’especialíssim lloc que ocupa en la història de la salvació.

Aquestes pàgines, doncs, no tenen la pretensió de ser una narració històrica del camí terrenal de la Mare de Jesús. Es tracta més aviat d'una semblança redactada amb llenguatge accessible a tots, però ancorada en els èxits de la mariologia contemporània.

En temps anteriors al Concili Vaticà II, la mariologia (branca de la teologia dogmàtica que estudia la figura i el paper de Maria en el pla diví de salvació) afrontava la figura de la Mare de Déu des d'un punt de vista devocional. Al discurs li faltava, però, suport en l’Escriptura i en la tradició patrística, i no era fàcil integrar aquesta component devocional tan arrelada al poble cristià.

El capítol VIII de la constitució dogmàtica Lumen gentium -dedicat a la Santíssima Mare de Déu, Mare de Déu, en el misteri de Crist i de l'Església- va ser conscient d'aquests problemes i va tractar de posar remei. Ancorant la mariologia a les seves fonts primeres, i presentant Maria en el context de la història de la salvació i del misteri de l’Església, el Concili va aconseguir una renovació d'aquesta part de la teologia en continuïtat amb la gran tradició de l'Església. Aquest document magisterial va tenir la virtut de suscitar en nombrosos teòlegs el desig d'aprofundir en les dades de la revelació (Escriptura i Tradició) sobre la Santíssima Verge.

Moltes d'aquestes aportacions han estat assumides pel magisteri ordinari de l'Església: el beat Pau VI, Benet XVI i especialment sant Joan Pau II, que va desenvolupar durant diversos anys un cicle de catequesi setmanals sobre la Verge. Amb tots ells, hem contret els catòlics una especial deute de gratitud, ja que han fet possible que la figura de Maria torni a lluir amb llum més intensa en el firmament de l'Església, donant a la devoció mariana un fonament teològic sòlid.

Tanmateix, amb freqüència, aquestes aportacions no han arribat al gran públic; han quedat confinades en els tractats de mariologia o en llibres accessibles només a especialistes en la matèria. Aquesta és la raó que em va moure a escriure els presents episodis de la vida de Maria.

La primera edició va veure la llum l'any 2011, a la pàgina web de l'Opus Dei. Aquí es recullen, en forma de llibre electrònic, els vint capítols que estructuren una semblança completa de la Mare de Déu. Qui vulgui consultar els annexos a cada capítol, pot recórrer al llibre «La Mare de Déu. Magisteri, Sants, Poetes », publicat l'any 2012 per l’Editorial Palabra, de Madrid. Allà s'inclouen textos del magisteri, de sants i de poetes, de diverses èpoques, que enriqueixen els temes tractats.

Tant de bo serveixin aquestes pàgines perquè el lector es meravelli encara més de les riqueses sobrenaturals que la Trinitat ha vessat a la Verge Santíssima, i perquè la devoció mariana, fermament arrelada en l'Escriptura, en la litúrgia i en el Magisteri, cali més profundament en la seva vida.

José Antonio Loarte
Roma 15 d'agost de 2015
Solemnitat de l'Assumpció de la Mare de Déu

Tornar a l'índex

La Immaculada Concepció

La història de l’home sobre la terra és la història de la misericòrdia de Déu. Des de l’eternitat, abans de la creació del món, ens va triar perquè fóssim sants i sense taca en la seva presència, per l’amor (Ef 1, 4).

No obstant això, per instigació del dimoni, Adam i Eva es van revoltar contra el pla diví: sereu com Déu, coneixedors del bé i del mal (Gn 3, 5), els havia murmurat el príncep de la mentida. I el van escoltar. No van voler deure res a l’amor de Déu. Van tractar d’aconseguir, per les seves soles forces, la felicitat a la qual havien estat cridats.

Però Déu no es va fer enrere. Des de l’eternitat, en la seva saviesa i en el seu Amor infinits, preveient el mal ús de la llibertat per part dels homes, havia decidit fer-se un de nosaltres mitjançant l’Encarnació del Verb, segona Persona de la Trinitat.

Per això, dirigint-se a Satanàs, que sota figura de serp havia temptat Adam i Eva, va comminar: Posaré enemistat entre tu i la dona, entre el teu llinatge i el seu (Gn 3, 15). És el primer anunci de la Redempció, en el qual s’entreveu ja la figura d’una Dona, descendent d’Eva, que serà la Mare del Redemptor i, amb Ell, esclafarà el cap de la serp infernal. Una llum d’esperança s’encén davant el gènere humà des de l’instant mateix en què pequem.

Començaven així a complir-se les paraules inspirades, escrites molts segles abans que la Verge vingués al món, i que la litúrgia posa en llavis de Maria de Natzaret. El Senyor em va crear al principi dels seus camins, abans que fes cap cosa... Des de l’eternitat vaig ser formada, des del començament, abans que la terra. Quan no existien els oceans vaig ser engendrada, quan no hi havia fonts plenes d’aigua. Abans que s’assentessin les muntanyes, abans que els turons vaig ser donada a llum. Encara no havia fet la terra ni els camps, ni la pols primordial del món (Pr 8, 22-26).

La Redempció del món estava en marxa ja des del primer moment. Després, a poc a poc, inspirats per l’Esperit Sant, els profetes van desvetllant els trets d’aquesta filla d’Adam a la qual Déu –en previsió dels mèrits de Crist, Redemptor universal del gènere humà– preservaria del pecat original i de tots els pecats personals, i l’ompliria de gràcia, per fer d’Ella la digna Mare del Verb encarnat.

Ella és la verge que concebrà i tindrà un fill, que s’anomenarà Emmanuel (Is 7, 14); està significada a Judit, l’heroïna del poble hebreu que va arribar a la victòria contra un enemic imponent, fins al punt que a Ella, més que a ningú, es dirigeixen les lloances: Tu ets l’exaltació de Jerusalem, la gran glòria d’Israel, el gran honor de la nostra gent ... Beneïda siguis tu de part del Senyor totpoderós per sempre més (Jdt 15, 9-10).

Extasiats davant la bellesa de Maria, els cristians li han dirigit sempre tota mena de lloances, que l’Església recull en la litúrgia: hort tancat, lliri entre espines, font segellada, porta del cel, torre victoriosa contra el drac infernal, paradís de delícies plantat per Déu, estrella amiga dels nàufrags, Mare puríssima ...

Tornar a l'índex

La Nativitat de la Mare de Déu

Molts segles havien passat des que Déu, en els llindars del Paradís, prometés als nostres primers pares l'arribada del Messies. Centenars d'anys en què l'esperança del poble d'Israel, dipositari de la promesa divina, se centrava en una donzella, del llinatge de David, que tindrà un fill, i li posarà el nom d’Emmanuel, que vol dir Déu amb nosaltres (Is 7, 14). Generació rere generació, els piadosos israelites esperaven el naixement de la Mare del Messies, la que ha de donar a llum, com explicava Miquees tenint com a fons la profecia d'Isaïes (cf. Mi 5, 2).

A la tornada de l'exili a Babilònia, l'expectació messiànica es va fer més intensa a Israel. Una onada d'emoció recorria aquella terra en els anys immediatament anteriors a l'Era Cristiana. Moltes antigues profecies semblaven apuntar en aquesta direcció. Homes i dones esperaven amb ànsia l'arribada del Desitjat de les nacions. A un d'ells, l'ancià Simeó, l'Esperit Sant havia revelat que no moriria fins que els seus ulls haguessin vist la realització de la promesa (cf. Lc 2, 26). Anna, una vídua d'edat avançada, suplicava amb dejunis i oracions la redempció d'Israel. Els dos van gaudir de l'immens privilegi de veure i prendre en els seus braços a Jesús infant (cf. Lc 2, 25-38).

Fins i tot en el món pagà –com afirmen alguns relats de l'antiga Roma– no faltaven senyals que alguna cosa molt gran s'estava gestant. La mateixa pax romana, la pau universal proclamada per l'emperador Octavi August pocs anys abans del naixement de Nostre Senyor, era un presagi de que el veritable Príncep de la pau estava a punt de venir a la Terra. Els temps estaven madurs per a rebre el Salvador.

A l’arribar la plenitud dels temps, Déu envià el seu Fill, nascut d’una dona, nascut sota la Llei, perquè rescatés els qui vivíem sota la Llei i rebéssim la condició de fills (Ga 4, 4-5). Déu s'esforça a elegir la seva Filla, Esposa i Mare. I la Verge santa, la molt alta Senyora, la criatura més estimada per Déu, concebuda sense pecat original, va venir a la nostra terra. Va néixer enmig d'un profund silenci. Diuen que a la tardor, quan els camps dormen. Cap dels seus contemporanis va adonar-se del que estava succeint. Només els àngels del cel van fer festa.

De les dues genealogies de Crist que apareixen en els evangelis, la que recull sant Lluc és molt probablement la de Maria. Sabem que era d'aclarida estirp, descendent de David, com havia assenyalat el profeta parlant del Messies –un rebrot naixerà de la soca de Jessè, brotarà un plançó de les seves arrels (Is 11, 1)– i com confirma sant Pau quan escriu als Romans sobre Jesucrist, descendent de David pel que fa al llinatge humà (Rm 1, 3).

Un escrit apòcrif del segle II, conegut amb el nom de Protoevangeli de Jaume, ens ha transmès els noms dels seus pares –Joaquim i Anna–, que l'Església va inscriure en el calendari litúrgic. Diverses tradicions situen el lloc del naixement de Maria a Galilea o, amb major probabilitat, a la ciutat santa de Jerusalem, on s'han trobat les ruïnes d'una basílica bizantina del segle V, edificada sobre l'anomenada casa de santa Anna, molt a prop de la piscina Probàtica. Amb raó la litúrgia posa en llavis de Maria unes frases de l'Antic Testament: per això m'he establert a la muntanya de Sió. Així m'ha fet reposar a la ciutat estimada, a Jerusalem, on exerceixo el meu poder (Sir 24, 15).

Fins que va néixer Maria, la terra va estar a les fosques, embolicada en les tenebres del pecat. Amb el seu naixement va sorgir en el món l'aurora de la salvació, com un presagi de la proximitat del dia. Així ho reconeix l'Església en la festa de la Nativitat de la Mare de Déu: pel teu naixement, Verge Mare de Déu, vas anunciar l'alegria a tot el món: de Tu va néixer el Sol de justícia, Crist, Déu nostre (Ofici de Laudes).

El món no ho va saber llavors. Dormia la terra.

Tornar a l'índex

Presentació de la Verge

Van ser callats, com la seva humilitat, els anys d’infantesa de Maria Santíssima. Res ens diu la Sagrada Escriptura. Els cristians, però, desitjaven conèixer amb més detall la seva vida. Era una aspiració legítima. I com que els evangelis guarden silenci fins al moment de l'Anunciació, la pietat popular, inspirada en diversos passatges de l'Antic i Nou Testament, va elaborar aviat algunes narracions senzilles que després es recollirien en l'art, en la poesia i en l'espiritualitat cristiana.

Un d'aquests episodis, potser el més representatiu, és la Presentació de la Verge. Maria és oferta a Déu pels seus pares, Joaquim i Anna, al Temple de Jerusalem; el mateix que una altra Anna, mare del profeta Samuel, va oferir el seu fill per al servei de Déu en el tabernacle on es manifestava la seva glòria (cf. 1 Sa 1, 21-28); com, anys després, Maria i Josep portarien Jesús nounat al Temple per presentar-lo al Senyor (cf. Lc 2, 22-38).

En rigor, no hi ha una història d'aquests anys de la Mare de Déu, sinó el que la tradició ens ha transmès. El primer text escrit que refereix aquest episodi –en depenen els nombrosos testimonis de la tradició posterior– és el Protoevangeli de Jaume , un escrit apòcrif del segle II. Apòcrif vol dir que no pertany al cànon dels llibres inspirats per Déu, però això no exclou que alguns d'aquests relats tinguin certs elements veritables En efecte, desposseït dels detalls possiblement llegendaris, l'Església va incloure aquest episodi en la litúrgia: primer a Jerusalem, on l'any 543 es va dedicar la basílica de Santa Maria Nova en record de la Presentació. Al segle XIV, la festa va passar a Occident, on la seva commemoració litúrgica es va fixar el 21 de novembre.

Maria al Temple. Tota la seva bellesa i la seva gràcia –estava plena de bellesa en l'ànima i en el cos– eren per al Senyor. Aquest és el contingut teològic de la festa de la Presentació de la Verge. I en aquest sentit la litúrgia li aplica algunes frases dels llibres sagrats: a la tenda santa, davant de Déu; per això m'he establert a la muntanya de Sió. Així m'ha fet reposar a la ciutat estimada, a Jerusalem, on exerceixo el meu poder. M'he arrelat en un poble gloriós, en la possessió del Senyor tinc la meva heretat (Sir 24, 15-16).

El mateix que Jesús quan va ser presentat al Temple, Maria continuaria vivint amb Joaquim i Anna una vida normal. On Ella estava –subjecta als pares, creixent fins a fer-se dona–, hi havia la plena de gràcia (Lc 1, 28), amb el cor disposat per a un servei complet a Déu i a tots els homes, per amor a Déu.

La Verge va anar madurant davant Déu i davant els homes. Ningú va notar res extraordinari en el seu comportament, encara que, sens dubte, captivaria els que tenia al voltant, perquè la santedat atreu sempre, més encara en el cas de la Tota Santa. Era una donzella somrient, treballadora, ficada sempre en Déu, i al seu costat tots se sentien a gust. En les seves estones de pregària, com a bona coneixedora de la Sagrada Escriptura, repassaria una i altra vegada les profecies que anunciaven l'adveniment del Salvador. Les faria vida seva, objecte de la seva reflexió, motiu de les seves converses. Aquesta riquesa interior es desbordaria després en el Magnificat, l'esplèndid himne que va pronunciar en escoltar la salutació de la seva cosina Elisabet.

Tot en la Mare de Déu estava orientat cap a la Santíssima Humanitat de Jesucrist, el veritable Temple de Déu. La festa de la seva Presentació expressa aquesta pertinença exclusiva de la Mare de Déu a Déu, la completa dedicació de la seva ànima i del seu cos al misteri de la salvació, que és el misteri de l'acostament del Creador a la criatura.

Hi he crescut com un cedre del Líban, com un xiprer de les muntanyes de l'Hermon. M'hi he fet gran com la palmera d'Enguedí, com el roser que brota a Jericó, com la bella olivera de la plana; com un plàtan hi he crescut (Sir 24, 13-14). Santa Maria va fer que al voltant seu florís l'amor a Déu. El va portar a terme sense ser notada, perquè les seves obres eren coses de cada dia, coses petites plenes d'amor.

Tornar a l'índex

Les esposalles amb Josep

Està propera la plenitud dels temps. La predestinada per esdevenir Mare de Déu encara no ho sap. Ha crescut i s’ha fet dona. Però la Trinitat Santa li prepara un matrimoni sant que custodiarà la seva virginitat. El Fill de Déu fet home, Messies d'Israel i Redemptor del món, ha de néixer i créixer en el si d’una família.

És molt probable –tots els indicis apunten en aquesta direcció– que, per aquelles dates, els pares de la Mare de Déu ja haguessin mort. Maria viuria a casa d’algun parent, que s’hauria fet càrrec d'Ella quan va quedar òrfena. En aproximar-se a l’edat en què les donzelles d'Israel solien contraure matrimoni, al voltant dels quinze anys, el cap d’aquella família, com a representant del pare de Míriam, va haver d’ocupar-se d’aquesta qüestió. I es va concertar el matrimoni de Maria amb Josep, l’artesà de Natzaret.

Poques notícies ens donen els Evangelis sobre l’espòs de Maria. Sabem que també ell pertanyia a la casa de David, i que era un home just ( Mt 1, 19), és a dir, un home que –com afirma l'Escriptura– es complau en la Llei del Senyor, i nit i dia medita la seva Llei (Sal 1, 2). La litúrgia li aplica unes paraules inspirades: el just florirà com palmera, creixerà com cedre del Líban (Sal 91 [92] 13).

L’evangeli de sant Lluc narra que quan l'Arcàngel Gabriel li anuncia, de part de Déu, la concepció d’un fill, Maria respon: Com es farà això? Perquè no conec home (Lc 1, 34). Aquesta resposta, quan ja era la promesa de Josep de Natzaret, no té més que una explicació: Maria tenia la ferma determinació de romandre verge. No hi ha motius humans que justifiquin aquesta decisió, més aviat rara en aquella època. Tota jove israelita, i més si pertanyia a la descendència de David, abrigava en el cor la il·lusió de comptar entre els ascendents del Messies. El magisteri de l'Església i els teòlegs expliquen aquesta ferma determinació com a fruit d’una inspiració especialíssima de l'Esperit Sant, que estava preparant a qui havia de ser Mare de Déu. Aquest mateix Esperit li va fer trobar l’home que seria el seu virginal marit.

No sabem com es van trobar Maria i Josep. Si la Mare de Déu, com és probable, habitava ja a Natzaret –un petit llogaret de Galilea– es coneixerien des de temps enrere. En qualsevol cas, abans de celebrar les esposalles, Maria va haver de comunicar a Josep el propòsit de virginitat. I Josep, preparat per l'Esperit Sant, va haver de descobrir en aquesta revelació una veu del cel: molt probablement també ell s’havia sentit impulsat interiorment a dedicar-se en ànima i cos al Senyor. No és possible imaginar la concòrdia que es va establir immediatament entre aquests dos cors, ni la pau interior que vessava en les seves ànimes.

Tot és molt sobrenatural en aquesta escena de la vida de Maria i, al mateix temps, és tot molt humà. Aquesta mateixa senzillesa –tan pròpia de les coses divines– explica la llegenda que aviat es va formar sobre les esposalles de Maria i Josep, un relat ple de successos meravellosos, que l’art i la literatura han immortalitzat. Segons aquestes fonts, quan Maria va arribar a l’edat de contraure matrimoni, Déu va mostrar miraculosament als sacerdots del Temple de Jerusalem i a tot el poble qui era l'escollit com a espòs de Maria.

El fet històric devia ser molt més senzill. El lloc de les esposalles va poder molt bé ser Natzaret. Quan la família de Maria va arribar a un acord amb Josep, es van celebrar les esposalles, que en la Llei mosaica tenien la mateixa força que el matrimoni. Passat algun temps, el marit havia de conduir la núvia a casa seva. En aquest espai de temps va tenir lloc l'Anunciació.

Aquest episodi de la vida de Maria revesteix gran importància. Josep era de l’estirp reial de David i, en virtut del seu matrimoni amb Maria, conferirà al fill de la Verge –Fill de Déu– el títol legal de fill de David, complint així les profecies. A Josep, noble de sang i més noble encara d’esperit, l'Església aplica l’elogi que la Saviesa divina havia fet de Moisès: va ser estimat de Déu i dels homes i la seva memòria és beneïda (Sir 45, 1).

Maria només sap que el Senyor ha volgut que es casés amb Josep, un home just que l’estima i la protegeix. Josep només sap que el Senyor vol que guardi Maria, com a preparació a unes noces divines de la Verge amb l'Esperit Sant. Israel ignora aquesta parella de nuvis. Josep sempre callat. Maria discreta sempre. Però Déu es complau i els àngels s’admiren.

Tornar a l'índex

L’anunciació de Nostra Senyora

El diàleg més important de la història va tenir lloc a l'interior d’una casa pobra de Natzaret. Els protagonistes són el mateix Déu, que se serveix del ministeri d’un Arcàngel, i una Verge anomenada Maria, de la casa de David, casada amb un artesà de nom Josep.

Molt probablement Maria es trobava recollida en oració, potser meditant algun passatge de la Sagrada Escriptura referent a la salvació promesa pel Senyor, així la mostra l’art cristià, que s’ha inspirat en aquesta escena per compondre les millors representacions de la Verge. O potser estava ocupada en les feines de la casa i, en aquest cas, també es trobava ficada en oració: tot en ella era ocasió i motiu per mantenir un diàleg constant amb Déu.

–Déu te guard, plena de la gràcia, el Senyor és amb tu (Lc 1, 28).

Maria es va torbar d’aquestes paraules, i pensava què podia significar aquesta salutació (Lc 1, 29). És plena de confusió, no tant per l’aparició de l’àngel, sinó per les seves paraules. I, astorada, es pregunta el perquè de tantes lloances. Es torba perquè, en la seva humilitat, se sent poca cosa. Bona coneixedora de l'Escriptura, s’adona immediatament que el missatger celestial li està transmetent un missatge inaudit. Qui és ella per merèixer aquests elogis? Què ha fet en la seva breu existència? Certament desitja servir Déu amb tot el cor i tota l’ànima, però es veu molt lluny d’aquelles gestes que van valer lloances a Débora, a Judit, a Ester, dones molt celebrades a la Bíblia. Tanmateix, comprèn que l’ambaixada divina és per a Ella. Ave, gratia plena!

"No hi ha en la seva resposta la més mínima ombra de dubte o d’incredulitat: sí, des de la seva més tendra infància, només anhelava el compliment de la Voluntat divina!" En aquest primer moment, Gabriel s’adreça a Maria donant-li un nom –la plena de gràcia– que explica la torbació profunda de Nostra Senyora. Sant Lluc utilitza un verb que, en llengua grega, indica que la Verge de Natzaret es trobava completament transformada, santificada per la gràcia de Déu. Com posteriorment definiria l'Església, això havia passat en el primer moment de la seva concepció, en consideració de la missió que havia de complir: ser Mare de Déu en la seva naturalesa humana, romanent al mateix temps Verge.

L’Arcàngel adverteix el sobresalt de la Senyora i, per tranquil·litzar, es dirigeix a ella anomenant-la –ara sí– pel seu propi nom i explicant les raons d’aquesta salutació excepcional.

«No tinguis por, Maria, que has trobat gràcia a la presència de Déu; concebràs i tindràs un fill, i li posaràs Jesús. Serà gran i serà anomenat Fill de l'Altíssim. El Senyor Déu li donarà el tron de David, el seu pare, regnarà per sempre a la casa de Jacob, i el seu regne no tindrà fi» (Lc 1, 30-33).

"No es limita a un genèric donar permís, sinó que pronuncia un sí –fiat!– en el que bolca tota l’ànima i tot el cor". Maria, que coneix bé les profecies messiàniques i les ha meditat moltes vegades, comprèn que serà la Mare del Messies. No hi ha en la seva resposta la més mínima ombra de dubte o d’incredulitat: sí, des de la seva més tendra infància, només anhelava el compliment de la Voluntat divina! Però vol saber com es realitzarà aquest prodigi, doncs, inspirada per l'Esperit Sant, havia decidit lliurar-se a Déu en virginitat de cor, de cos i de ment.

Sant Gabriel li comunica llavors el mode diviníssim en què maternitat i virginitat es conciliaran en el seu si.

«L'Esperit Sant vindrà damunt teu, i el poder de l'Altíssim et cobrirà amb la seva ombra; per això, el nadó serà sant, serà anomenat Fill de Déu. I mira, Elisabet, la teva parenta, també ha concebut un fill a les seves velleses, i ja es troba al sisè mes, ella que era tinguda per estèril; perquè per a Déu no hi ha res impossible» (Lc 1, 35-37).

L’àngel calla. Un gran silenci s’apodera del cel i de la terra, mentre Maria medita en el seu cor la resposta que donarà el missatger diví. Tot depèn dels llavis d’aquesta Mare de Déu: l'Encarnació del Fill de Déu, la salvació de la humanitat sencera.

No es demora Maria. I, al respondre a la invitació del Cel, ho fa amb tota l’energia de la seva voluntat. No es limita a un genèric donar permís, sinó que pronuncia un sí –fiat!– en què bolca tota la seva ànima i tot el seu cor, plenament adherida a la Voluntat de Déu: «Vet aquí l’esclava del Senyor; que es faci en mi segons la teva paraula» (Lc 1, 38).

I la Paraula es va fer home i visqué entre nosaltres (Jo 1, 14). En contemplar un cop més aquest misteri de la humilitat de Déu i la humilitat de la criatura, prorrompem en una exclamació de gratitud que volgués no acabar mai: «Oh Mare, Mare!: Amb aquesta paraula teva –fiat– ens has fet germans de Déu i hereus de la seva glòria. –Beneïda siguis!» (Camí, n. 512).

Tornar a l'índex

La visitació a santa Elisabet

Elisabet, qui era tinguda per estèril, serà mare. Maria ho ha sabut per Gabriel, l'enviat de Déu. I, poc després, es va aixecar i va marxar de pressa a la muntanya, a un poble de Judea (Lc 1, 39). No la mou la curiositat, ni es posa en camí per a comprovar per si mateixa el que l’àngel li ha comunicat. Maria, humil, plena de caritat -d’una caritat que l’urgeix a preocupar-se més de la seva cosina ja gran que de si mateixa- va a casa d'Isabel perquè ha entrevist, en el missatge del cel, una relació secreta entre el fill d'Isabel i el Fill que Ella porta a les seves entranyes.

El camí des de Natzaret a Ain Karin -la petita ciutat situada a les muntanyes de Judea, que la tradició identifica amb el lloc de residència de Zacaries i Isabel- és llarg. Cobreix una distància de gairebé cent quaranta quilòmetres. Probablement Josep organitzà el viatge. S’ocuparia de trobar una caravana en què la Mare de Déu pogués viatjar segura, i potser ell mateix la acompanyés almenys fins Jerusalem; alguns comentaristes pensen que fins i tot fins a Ain Karin, distant poc més de set quilòmetres de la capital, encara que es tornés de seguida a Natzaret, on tenia la seva feina.

Maria va entrar a casa de Zacaries i saludà Elisabet (Lc 1, 40). Algunes tradicions locals afirmen que la trobada entre les dues va tenir lloc, no a la ciutat mateixa, sinó en una casa de camp on Elisabet -com diu el text sagrat- es va amagar durant cinc mesos (cf. Lc 1, 24), per allunyar-se de les mirades indiscretes de parents i veïns, i per alçar la seva ànima en agraïment a Déu, que l’havia concedit mida benefici.

Es saluda la persona que arriba cansada d’un viatge, però en aquest cas és Maria qui saluda Isabel. L’abraça, la felicita, li promet estar al seu costat. Amb Ella entra a aquella casa la gràcia del Senyor, perquè Déu l’ha fet la seva mediadora. La seva arribada va causar una revolució espiritual. Tan bon punt Elisabet va sentir la salutació de Maria , -explica sant Lluc- l'infant va saltar dins les seves entranyes, i Elisabet quedà plena de l'Esperit Sant. (Lc 1, 41).

Tres van ser els beneficis que Maria va portar amb si (cf. Lc 1, 42-45). En primer lloc, va omplir de glòria aquella casa: I d'on em ve, això, que la mare del meu Senyor em vingui a trobar? Si la visita d’un personatge de la terra honra en gran manera a qui l’allotja, què caldria dir de l’honor rebut d’acollir el Fill unigènit del Pare, fet home en el si de la Mare de Déu? Immediatament, el Baptista encara no nascut es va estremir i va exultar de goig: va quedar santificat per la presència de Jesucrist. Elisabet, il·luminada per l'Esperit de Déu, prorrompí en una aclamació profètica: Tan bon punt he sentit la teva salutació, l'infant ha saltat de joia dins les meves entranyes. Feliç tu que has cregut: allò que el Senyor t'ha anunciat es complirà! . (Lc 1, 44-45)

La Mare de Déu havia de servir i es troba que la lloen, que la beneeixen, que la proclamen Mare del Messies, Mare de Déu. Maria sap que és efectivament així, però ho atribueix tot al Senyor: perquè ha mirat la petitesa de la seva serventa. Des d'ara totes les generacions em diran benaurada, perquè el Totpoderós obra en mi meravelles: el seu nom és sant (Lc 1, 48-49).

En el Magnificat, càntic teixit per la Mare de Déu -a inspiració de l'Esperit Sant- amb expressions preses de l' Antic Testament, es retrata l’ànima de Maria. És un cant a la misericòrdia de Déu, gran i omnipotent, i simultàniament una manifestació de la humilitat de la Mare de Déu. Sense que jo fes res -ve a dir-, el Senyor ha volgut que es complís en mi allò que havia anunciat als nostres pares, a favor d'Abraham i del seu llinatge, per sempre. La meva ànima engrandeix el Senyor, no perquè la meva ànima sigui gran, sinó perquè el Senyor l’ha fet gran.

Maria humil: esclava de Déu i serventa dels homes. Roman tres mesos a la casa d'Elisabet, fins que neix Joan. I, amb la seva presència, omplirà de gràcies també a Zacaries, perquè canti al Senyor un himne de lloança i de penediment, amb tota la força de la parla recobrada: Beneït sigui el Senyor, Déu d'Israel: ha visitat el seu poble i l'ha redimit (Lc 1, 68).

Tornar a l'índex

Naixement de Jesús a Betlem

Octavi Cèsar August ha disposat el cens dels habitants de l'orbe romà. L'ordre arriba a tots: des del més ric al més pobre. A Palestina, s'ha de fer segons els usos i costums jueves: cada un a la seva ciutat d'origen. També Josep va pujar de Galilea, del poble de Natzaret, a Judea, al poble de David, que es diu Betlem, perquè era de la família i descendència de David. Josep havia d'inscriure's juntament amb Maria, la seva esposa. Maria esperava un fill (Lc 2, 4-5) .

Així, amb aquesta senzillesa, l'evangelista comença la narració de l'esdeveniment que havia de canviar la història de la humanitat. El viatge era llarg: uns cent vint quilòmetres. Quatre dies de camí –si tot transcorria normalment– en alguna de les caravanes que de Galilea viatjaven cap al sud. Maria no estava obligada a realitzar-lo, era deure del cap de família. Però com deixar-la sola, si estava a punt de donar a llum? I, sobretot, com no acompanyar Josep fins a la ciutat on -segons les Escriptures- havia de néixer el Messies? Josep i Maria van haver de descobrir en aquell estrany caprici del llunyà emperador la mà de l'Altíssim, que els guiava en tots els seus passos.

Era Betlem un petit llogaret. Però, en ocasió de l'empadronament, havia adquirit una animació insòlita. Josep es va dirigir amb Maria a l'oficial imperial per pagar el tribut i inscriure’s amb la seva dona en el llibre dels súbdits de l'emperador. Després, va començar a buscar un lloc on passar la nit. La tradició ens el presenta trucant infructuosament de porta a porta. Per fi va al khan o fonda pública, on sempre es pot trobar un forat. No era més que un pati tancat per murs. Al centre, una cisterna proveïa d'aigua; al seu voltant s'acomodaven les bèsties de càrrega i, adossats a la paret, uns coberts per als viatgers, coberts d'un rudimentari sostre. Sovint estaven dividits per envans formant compartiments, on cada grup d'hostes gaudia de certa independència.

No era el lloc oportú perquè la Mare de Déu donés a llum. Ens imaginem el sofriment de Josep, en aproximar-se l'hora del part, per no trobar un lloc adequat, perquè no havien trobat cap lloc on hostatjar-se (Lc 2, 7), escriu lacònicament sant Lluc. Algú, potser el mateix propietari del khan , va haver d’advertir que, als afores, hi havia coves que s'utilitzaven per a albergar el bestiar a les nits fredes; potser podrien acomodar-se en alguna d'elles, mentre passava l'aglomeració i s'alliberava algun lloc a la ciutat.

La divina Providència es va servir d'aquestes circumstàncies per mostrar la pobresa i humilitat amb que el Fill de Déu havia decidit venir a la terra. Tot un exemple per als qui seguirien a través dels segles, com explica sant Pau: coneixeu prou bé la generositat de nostre Senyor Jesucrist; ell, essent ric, es va fer pobre per vosaltres, perquè us enriquíssiu amb la seva pobresa (2 Cor 8 , 9). El Rei d'Israel, el Desitjat de totes les nacions, el Fill etern de Déu, ve al món en un lloc propi d'animals. I la seva Mare es veu obligada a oferir-li, com a primer bressol, un estret pessebre.

Però l’Omnipotent no vol que passi totalment inadvertit aquest esdeveniment singular. A la mateixa contrada hi havia uns pastors que vivien al ras i de nit es rellevaven per guardar el seu ramat (Lc 2, 8). Ells, els últims de la terra, gent transhumants amb els ramats que tenien cura per compte d'altres, seran els primers a rebre l'anunci d'aquest gran portent: el naixement del Messies promès.

De sobte, un àngel del Senyor se'ls va presentar, i la glòria del Senyor els envoltà de llum. I es van omplir de gran temor. L'àngel els va dir: "No tingueu por. Us anuncio una bona nova que portarà a tot el poble una gran alegria..." (Lc 2, 9-10). I, després de comunicar la Bona Nova, els va donar un signe pel qual el podrien reconèixer: trobareu un infant faixat amb bolquers i posat en una menjadora (Lc 2, 12). Immediatament, davant els seus ulls sorpresos, es va materialitzar una multitud d'àngels que lloava Déu dient: Glòria a Déu a dalt del cel, i a la terra pau als homes que ell estima (Lc 2, 14).

Es van posar en camí. Potser van prendre uns presents per obsequiar a la mare i al nadó. L'homenatge va ser per Maria i per Josep la prova que Déu vetllava sobre el seu Fill. També ells s’omplirien de goig davant el goig ingenu d'aquella gent i ponderarien en el seu cor com el Senyor es complau en els pobres i humils.

Després els pastors se'n tornaren, glorificant Déu i lloant-lo pel que havien vist i sentit: tot ho van trobar tal com els ho havien anunciat (Lc 2, 20). Al cap de dos mil anys, també se'ns convida a proclamar les meravelles divines. Neix la claror d’un dia sant: veniu, pobles, adoreu el Senyor, que avui ha baixat a la terra una gran llum (Missa tercera de Nadal, aclamació abans de l'Evangeli).

Tornar a l'índex

Presentació de Jesús al Temple

L’aglomeració de pelegrins havia cessat a Betlem. Després del naixement de Jesús, Josep va trobar un lloc més decent per allotjar la Sagrada Família. Allà, als vuit dies, va realitzar el ritu de la circumcisió, pel qual els homes començaven a formar part del poble d'Israel, i el nen va rebre oficialment el nom de Jesús, com l’havia anomenat l’àngel abans que fos concebut en el si matern (Lc 2, 21). Quaranta dies després, Maria i Josep van agafar el Nen i el van dur a Jerusalem, complerts els dies de la seva purificació segons la Llei de Moisès (...), per presentar-lo al Senyor, com està manat en la Llei del Senyor (...) i per presentar com a ofrena un parell de tórtores o dos colomins, segons el que disposa la Llei del Senyor (Lc 2, 22-25).

Ni Jesús ni Maria estaven obligats a seguir aquestes prescripcions. Cap impuresa legal havia contret Maria, ja que havia concebut i donat a llum virginalment, ni la llei de rescat del primogènit concernia a Jesús, autèntic Anyell de Déu que venia a esborrar els pecats del món. I, tanmateix, per tres vegades, en pocs versicles, es fa èmfasi en què tot es va dur a terme en estricta obediència a la Llei de Déu.

L'Església descobreix en aquest episodi una raó més profunda. En primer lloc, l’acompliment de la profecia de Malaquies: i tot seguit entrarà al seu temple el Sobirà que vosaltres cerqueu. El missatger de l'aliança, que vosaltres desitgeu, ja ve! (Ml 3, 1). A més, Maria va comprendre que Jesús havia de ser conduït al Temple, no ja per rescatar-lo com als altres primogènits, sinó per ser ofert a Déu en veritable sacrifici. Així ho expressa la Carta als Hebreus: quan entra al món, Crist diu a Déu: No has volgut sacrificis ni oblacions, però m'has format un cos; no t'has complagut en holocaustos ni en sacrificis pel pecat. Per això t'he dit: A tu em presento. En el llibre hi ha escrit de mi que vull fer, oh Déu, la teva voluntat (He 10, 5-7). La Presentació de Jesús al Temple es podria comparar, en certa manera, a l’Ofertori del Sacrifici del Calvari, que la Missa faria present en tots els punts del temps i l’espai. En la preparació d’aquest sacrifici, com després en la seva realització en el cim del Gólgota, un lloc especial estava reservat a la Mare de Jesús. Des dels primers moments de la seva vida terrenal, Jesús associa a Maria en el sacrifici redemptor que havia vingut a complir.

Aquesta participació en el misteri de la Redempció li va ser revelada a la Mare de Déu a poc a poc. L’àngel a l'Anunciació res no li havia dit d’aquest propòsit, però ara li serà comunicat per les paraules de Simeó, un ancià just i temorós de Déu que havia rebut la revelació de l'Esperit Sant que no moriria sense haver vist el Crist del Senyor (Lc 2, 26).

La trobada entre la Verge i l’ancià va haver de succeir davant la porta de Nicanor, per la qual s’accedia a l’atri dels israelites. En aquell lloc se situava un dels sacerdots encarregats d’atendre les dones que oferien el sacrifici per si mateixes i pels seus fills. Maria, acompanyada de Josep, es va col·locar a la fila. Mentre esperava el seu torn, es va produir un esdeveniment que va omplir de sorpresa als circumstants. Un ancià venerable es va apropar a la fila. El seu rostre resplendia de joia. I en entrar els pares amb el nen Jesús, per complir allò que prescrivia la Llei sobre Ell, el va agafar en els seus braços i beneí Déu dient: "Ara, Senyor, deixa que el teu servent se'n vagi en pau, com li havies promès. Els meus ulls han vist el Salvador, que preparaves per presentar-lo a tots els pobles: llum que es reveli a les nacions, glòria d'Israel, el teu poble"(Lc 2, 29-32).

En sentir aquestes paraules, un sentiment d’admiració es va apoderar de Maria i de Josep: l’ancià Simeó els confirmava el que l’àngel els havia comunicat de part de Déu. Però, de seguida, aquell anunci va aombrar l’alegria: el Messies compliria la seva missió mitjançant el sofriment, i la Mare es trobava misteriosament associada al dolor del Fill. Simeó va beneir i va dir a Maria, la seva Mare: "Mira, aquest ha estat posat per ruïna i resurrecció de molts a Israel, i per signe de contradicció –i a la teva mateixa ànima la traspassarà una espasa–, per tal que es descobreixin els pensaments de molts cors" (Lc 2, 34-35). També Anna, una dona de més de vuitanta anys, es va associar a l'anunci de Simeó, ja que arribant en aquell mateix moment, lloava a Déu i parlava d'Ell a tots els que esperaven la redempció de Jerusalem (Lc 2, 38).

De l'evangeli de sant Lluc es dedueix que la Verge va presentar Jesús només després d’escoltar la profecia. Va oferir pel seu rescat un parell de tórtores o dos colomins, l’ofrena dels pobres, en lloc del be que prescriu la Llei de Moisès. No obstant això, a la llum de les paraules de Simeó, va comprendre -més enllà de les aparences- que Jesús era el veritable Anyell que redimiria els homes dels seus pecats. I que Ella, com a Mare, d’una manera que no arribava a comprendre, estaria unida estretament a la sort del seu Fill.

Tornar a l'índex

Adoració dels mags

La Sagrada Família va tornar a Betlem. A orelles de Maria i de Josep ressonaven les paraules de l’ancià Simeó. A la memòria de la Mare de Déu acudirien els textos d’alguns profetes que, parlant del Messies, el seu Fill, afirmen que no només seria Rei d'Israel, sinó que rebria l’homenatge de tots els pobles de la terra.

Amb particular eloqüència ho havia anunciat Isaïes: Els pobles s'acostaran a la teva llum, els reis vindran a la claror de la teva albada. Alça els ulls i mira al teu entorn: tots aquests s'han aplegat per venir cap a tu. (...) Et cobriran onades de camells, dromedaris de Madian i d'Efà; tots vindran de Saba portant or i encens i proclamant la grandesa del Senyor (Is 60, 3-6).

Mentrestant, el temps transcorria en la més absoluta normalitat. Res feia presagiar cap esdeveniment fora del comú. Fins que un dia va succeir una cosa extraordinària.

Després de néixer Jesús a Betlem de Judea en temps del rei Herodes, uns Mags van arribar d'Orient a Jerusalem, preguntaven: On és el rei dels jueus que acaba de néixer? Hem vist sortir la seva estrella i venim a adorar-lo (Mt 2, 1-2). Sant Mateu anota que, en sentir aquesta pregunta, quan el rei Herodes ho va saber, es va inquietar, i amb ell tot Jerusalem (Mt 2, 3).

Sabem molt poc d’aquests personatges. De tota manera, el text evangèlic ofereix algunes certeses: es tractava d’uns viatgers procedents d'Orient, on havien descobert un estel d’extraordinari fulgor, que els va moure a deixar les seves cases i marxar a la recerca del Rei dels jueus. La resta –el seu nombre, el seu país d’origen, la naturalesa de la llum celestial, el camí que van seguir– no passa de ser conjectura, més o menys fundada.

La tradició occidental parla de tres personatges, als quals dóna fins i tot un nom –Melcior, Gaspar i Baltasar–, mentre altres tradicions cristianes eleven el nombre fins a set i fins i tot dotze. El fet que procedissin d'Orient apunta a les llunyanes regions de l’altra banda del Jordà: el desert sirià-aràbic, Mesopotàmia, Pèrsia. A favor de l’origen persa milita un episodi històricament comprovat. Quan, a principis del segle VII, el rei persa Cosroes II va envair Palestina, va destruir les basíliques que la pietat cristiana havia edificat en memòria del Salvador, excepte una: la Basílica de la Nativitat, a Betlem. I això per una senzilla raó: a la seva entrada figurava la representació d’uns personatges vestits amb abillament persa, en actitud de retre homenatge a Jesús en braços de la seva Mare.

La paraula mags, amb què els designa l'Evangeli, no té res a veure amb el que avui dia s’entén per aquest nom. No eren persones donades a la màgia, sinó homes cultes, molt probablement pertanyents a una casta d’estudiosos dels fenòmens celestes, deixebles de Zoroastre, ja coneguts per nombrosos autors de la Grècia clàssica. D’altra banda, és un fet comprovat que l’expectativa messiànica d'Israel era coneguda en les regions orientals de l'Imperi Romà, i fins i tot en la mateixa Roma. No és estrany, doncs, que alguns savis pertanyents a la casta dels mags, en descobrir un astre d’extraordinari fulgor, ho haguessin interpretat –il·luminats interiorment per Déu– com un signe del naixement de l'esperat Rei dels Jueus.

Encara que la pietat popular uneix de manera gairebé immediata el naixement de Jesús amb l’arribada dels Mags a Palestina, no es coneix amb precisió l’època en què va tenir lloc; sí sabem que Herodes, sentint-se amenaçat, es va informar acuradament per ells del temps en què havia aparegut l’estel (Cf. Mt 2, 7). Després va preguntar als mestres de la Llei pel lloc de naixement del Messies, i els mestres van respondre citant el profeta Miquees: i tu, Betlem, terra de Judà, no ets de cap manera la més petita de les principals viles de Judà, perquè de tu sortirà un príncep que pasturarà Israel, el meu poble (Mt 2, 6). Servint-se d’un engany, Herodes va posar als Mags camí de Betlem: aneu i informeu-vos amb exactitud d'aquest infant; i quan l'haureu trobat, feu-m'ho saber, perquè jo també pugui anar a adorar-lo (Mt 2, 8). El seu propòsit era ben divers, ja que es proposava assassinar tots els homes nascuts a la ciutat i la seva comarca, menors de dos anys, per assegurar-se així de la mort del que –segons el seu curt entendre– venia a disputar-li el tron. D’aquestes dades es dedueix que l’arribada dels Mags va tenir lloc algun temps després del naixement de Jesús; potser un any o any i mig.

Després de rebre aquesta informació, els Mags es van dirigir amb pressa a Betlem, plens d'alegria en veure reaparèixer l’estel, que havia desaparegut misteriosament a Jerusalem. Aquest mateix fet advoca per la suposició que l’astre que els guiava no era un fenomen natural –un cometa, una conjunció sideral, etc., Com s’ha tractat moltes vegades de demostrar–, sinó un signe sobrenatural donat per Déu a aquests homes elegits, i només a ells.

Només sortir de Jerusalem –prossegueix sant Mateu–, l'estrella que havien vist sortir començà a avançar davant d'ells, fins que s'aturà damunt el lloc on era l'infant. L'alegria que tingueren en veure l'estrella va ser immensa. Van entrar a la casa, veieren el nen amb Maria, la seva mare, es prostraren a terra i el van adorar. Després van obrir les seves arquetes i li oferiren presents: or, encens i mirra (Mt 2, 9-11).

Els cors de Maria i de Josep van haver d’omplir-se d'alegria i gratitud. Goig perquè els anuncis profètics sobre Jesús començaven a complir-se; agraïment perquè els presents d’aquells homes generosos –predecessors en la fe dels cristians procedents de la gentilitat– possiblement van contribuir a alleujar una situació econòmica precària. Josep i Maria no van poder correspondre a la seva generositat. Ells, però, es van considerar prou recompensats per la mirada i el somriure de Jesús, que va il·luminar de nou les seves ànimes, i per les dolces paraules d’agraïment de la seva Mare, Maria.

Tornar a l'índex

La fugida a Egipte

Tot just els Mags marxaren de Betlem, quan els savis se n’hagueren anat, un àngel del Senyor es va aparèixer en somnis a Josep i li digué: –Lleva’t, pren el nen i la seva mare, fuig cap a Egipte i queda-t’hi fins que jo t’ho digui, perquè Herodes buscarà l'infant per matar-lo (Mt 2, 13). En un instant, l’alegria de la Verge per la visita d’aquells personatges, que havien reconegut en el seu Fill el Messies, es va transformar en dolor i angoixa. Era ben coneguda la crueltat del vell rei de Palestina, sempre temorós que algú li arrabassés el tron, per això havia fet assassinar a diversos dels seus fills i altres persones que podien fer-li ombra, com consta per diverses fonts històriques. El perill, doncs, era gran, però Déu tenia uns plans de salvació que no podien deixar de complir per l’ambició i la iniquitat d’un tirà. No obstant això, el Senyor no fa miracles espectaculars: compta amb la correspondència de les seves criatures fidels. Per això, els Mags, advertits en somnis que no anessin pas a veure Herodes, se'n tornaren al seu país per un altre camí (Mt 2, 12).

També Josep es va comportar amb extrema docilitat. Quant va rebre l’avís diví , es llevà, prengué de nit el nen i la seva mare, se'n va anar cap a Egipte (Mt 2, 14). Començava la primera de les persecucions que Jesucrist havia de patir a la terra, al llarg de la història, en si mateix o en els membres del seu Cos místic.

Existien dos itineraris principals per anar a Egipte. Un més còmode, però també més freqüentat, baixava per la vora de la Mediterrània i travessava la ciutat de Gaza. L’altre, menys utilitzat, passava per Hebron i Bersabé, abans de travessar el desert d’Idumea i endinsar-se al Sinaí. En qualsevol cas, es tractava d’un viatge llarg, de diversos centenars de quilòmetres, que va haver de durar de deu a catorze dies.

A Hebron o a Bersabé (situada aquesta última ciutat a 60 quilòmetres de Betlem), van haver de comprar provisions abans d’afrontar la travessia del desert. És probable que, en aquesta part del viatge, s’incorporessin a alguna petita caravana, ja que hauria estat gairebé impossible fer-lo ells sols: la calor aclaparadora, la manca d’aigua, el perill de bandits, ho feien absolutament desaconsellable. L'historiador Plutarc narra que els soldats romans que, l’any 155 abans de Crist, van realitzar aquesta travessia per combatre Egipte, temien més afrontar les penalitats del desert que la guerra que es disposaven a lliurar.

La tradició suposa –i és lògic que fos així– que Maria, amb el Nen en braços, cavalcava sobre un ase, a qui Josep conduiria pel ronsal. Però la fantasia dels escrits apòcrifs va fer florir nombroses llegendes sobre aquest episodi: palmeres que estenen les seves copes per oferir una ombra als fugitius, feres que s’amansen, saltejadors que es tornen humanitaris, fonts d’aigua que apareixen de sobte per alleujar la set ... Es fa ressò la pietat popular a quadres i composicions poètiques, amb el lloable fi de ressaltar la cura de la Providència divina. La veritat és que es va tractar d’una fugida en tota regla, en la qual, als patiments físics, s’acompanyava el temor d’ésser atrapats en qualsevol moment per algun escamot de soldats. Només quan van arribar a Rhinocolura, a la frontera de Palestina amb Egipte, van poder sentir-se més tranquils.

Mentrestant, a la petita vila de Betlem es consumava la matança d’un grup de nens menors de dos anys, arrencats dels braços de les seves mares. Es va complir llavors –anota Sant Mateu– allò que s’ha dit per mitjà del profeta Jeremies: "A Ramà se sent un crit, plors i grans planys: és Raquel que plora els seus fills, i no vol que la consolin, perquè ja no hi són" (Mt 2 , 18). Es tracta, indubtablement, d’un passatge de difícil comprensió, que de vegades ha estat pedra d’escàndol per a molts: com Déu pot permetre el sofriment dels innocents, especialment si són nens? La resposta a aquesta pregunta es recolza en dos punts ferms: Déu no tracta els homes com titelles, sinó que respecta la seva llibertat, també quan s’entesten a fer el mal, alhora, amb la seva Saviesa i la seva Providència, sap treure, del mal, el bé. Déu escriu dret amb les línies tortes dels homes. De tota manera, només a la llum del sacrifici de Crist en la Creu s’aclareix aquest enigma. La Redempció s’ha obrat per mitjà del sofriment del Just, del Innocent per excel·lència, que desitja associar-se als homes en el seu sacrifici.

La tradició no és unànime sobre el lloc de residència de la Sagrada Família a Egipte: Memfis, Heliòpolis, Leontópolis ..., ja que en l'ampli delta del Nil florien moltes comunitats jueves. Es van integrar en una d'elles com uns emigrants més, i allà Josep trobaria una feina que li permetés sustentar dignament, tot i que pobrament, la seva família. Segons els càlculs més comuns, van viure a Egipte com a mínim un any, fins que de nou un àngel va anunciar a Josep que ja podia tornar a Palestina.

Van ser mesos de treball amagat i de sofriment silenciós, amb la nostàlgia de la casa abandonada i, al mateix temps, amb l’alegria de veure créixer Jesús sa i fort, lluny del perill que l’havia assetjat. Al seu voltant contemplaven molta idolatria, tantes figures de déus estranys amb trets d’animals. Però Maria sabia que també per aquella gent havia vingut Jesucrist al món, també ells eren destinataris de la Redempció. I la Mare de Déu els abraçava en el seu cor maternal.

Tornar a l'índex

Retorn a Natzaret

No se sap amb certesa quant va durar l’estada de la Sagrada Família a Egipte. La major part dels estudiosos pensen que es va perllongar durant un o dos anys. Sant Mateu, l’evangelista que ens relata aquests esdeveniments, es mostra lacònic, com en altres ocasions. Després de la mort d'Herodes –escriu–, un àngel del Senyor es va aparèixer en somnis a Josep, a Egipte, i li digué: –Lleva't, pren el nen i la seva mare i vés-te'n al país d'Israel, que ja són morts els qui volien matar l'infant" (Mt 2, 19-20).

La resposta del Patriarca va ser immediata, com en altres ocasions: Josep es llevà, prengué el nen i la seva mare i va tornar al país d'Israel (Mt 2, 21). Ni un dubte, ni una vacil·lació. Només el temps necessari per recollir les eines del seu ofici, els pocs béns de què disposava. S’acomiadaria de les persones amb qui havia viscut aquells mesos i faria les gestions necessàries per emprendre la tornada.

Las tradicions coptes assenyalen que la Sagrada Família va fer el viatge de retorn per via marítima, i no per terra. La hipòtesi és probable. Un cop cessat tot perill, aquest camí era més econòmic i oferia menys privacions que el camí de les caravanes terrestres. Probablement van partir en alguna de les nombroses embarcacions que solcaven el Nil des de Memfis (en l'actual El Caire) fins a Alexandria, on prendrien una petita nau que en quatre o cinc dies, costejant la Mediterrània, atracava a Ascaló, Joppe o Yamnia.

En desembarcar, Josep es va informar sobre el nou rei de Judea. Era Arquelau, fill d'Herodes, i gairebé tan cruel com el seu pare, ja que acabava de decapitar diversos milers de súbdits en el mateix Temple. En un primer moment, l’espòs de Maria havia pensat establir-se a Betlem, lloc del naixement del Messies, però com l’àngel no havia assenyalat res concret –li havia dit només que tornés a la terra d'Israel–, es va plantejar la possibilitat de marxar a un lloc que no estigués subjecte a la jurisdicció del rei. El Senyor el va confirmar en els seus propòsits per mitjà d’un àngel: Però quan va sentir a dir que Arquelau regnava a Judea (...), tingué por d'anar-hi. Advertit en somnis, es retirà a la regió de Galilea (Mt 2, 22). Si la profecia de Miquees havia anunciat el naixement de Jesús a Betlem, altres oracles –com recull sant Mateu– designaven Natzaret com a lloc on el Messies havia de créixer i arribar a l’edat adulta. I se’n va anar a viure a una ciutat anomenada Natzaret, perquè es complís allò que s’ha dit per mitjà dels profetes: "Li diran Natzarè" (Mt 2, 23).

El viatge de tornada va ser tranquil i reposat, en etapes curtes. Podem imaginar l’emoció de la Mare de Déu i del seu Espòs quan, en travessar la plana de Esdrelon, ja a Galilea, van anar descobrint els paratges familiars on havien transcorregut els anys de la seva infantesa i adolescència. A Natzaret es van trobar amb parents i amics, que es sorprendrien en veure’ls tornar després de tants mesos sense tenir notícies d’ells. No faltarien les preguntes compromeses, motivades per l’afecte i una sana curiositat, a les quals respondrien amb discreció, per no revelar la veritat sobre Jesús que només ells guardaven al cor.

Es van allotjar a la petita casa, una construcció pobra adossada a una de les coves que tan freqüents eren a Natzaret. Potser la van trobar en mal estat, després de tant de temps sense habitar, però no es van lamentar: immediatament van posar mans a l’obra. Josep la va reparar de la millor manera possible, Maria la va netejar amb cura, potser ajudada per Maria de Cleofàs, cosina seva, mare de Jaume i Josep, de Simó i Judes, i d’altres persones de la parentela.

La vida i el treball de la Sagrada Família va recobrar el seu ritme quotidià, sense cap esdeveniment especial digne de ser referit. Sant Lluc, que a partir d’aquest moment reprèn la seva narració, refereix concisament que l'infant creixia i s'enfortia, ple d'enteniment; i Déu li havia donat el seu favor (Lc 2, 40). La Verge Santíssima, com totes les mares, seguia amb ulls amorosos el creixement humà del seu Fill i Senyor, plena d’admiració davant la naturalitat de la manera d’obrar de Déu. Josep treballava amb afany, agraït de servir amb el seu treball al misteri de la Redempció. Era una família en la qual l’amor a Déu i als altres s’identificava amb les atencions que dispensaven a Jesús, Verb etern del Pare, que aprenia a parlar amb paraules humanes i estimar amb cor d’home.

Tornar a l'índex

Jesús entre els doctors

La Llei de Moisès obligava els homes israelites a presentar-se davant el Senyor tres cops per any: per Pasqua, per Pentecosta i en la festa dels Tabernacles. Aquest deure no afectava les dones ni els nens abans que complissin 13 anys, edat en la qual restaven subjectes en tot als dictàmens de la Llei, però, entre els israelites piadosos, era freqüent que les dones pugessin adorar Déu a Jerusalem, de vegades en companyia dels seus fills.

En temps de Jesús, era costum que només aquells que residien a menys d’una jornada de viatge fessin aquesta peregrinació, que a més se solia limitar a la festa de Pasqua. Com Natzaret distava de Jerusalem diversos dies de camí, tampoc Josep es trobava estrictament lligat pel precepte. No obstant això, tant ell com Maria anaven cada any a Jerusalem amb motiu de la festa de Pasqua (Lc 2, 41). L’evangelista no diu si Jesús els acompanyava en aquelles ocasions, com era freqüent en les famílies pietoses. Només ara parla expressament d’aquest viatge, potser per fixar cronològicament l’episodi que es disposa a relatar, potser perquè el Nen, entrat ja a l’any tretzè de la seva vida, podia considerar-se obligat al precepte. I així, quan ell tenia dotze anys, hi van pujar a celebrar la festa, tal com era costum (Lc 2, 42).

Jerusalem era un formiguer de pelegrins i comerciants. Havien arribat caravanes des de les regions més remotes: els deserts d'Aràbia, les ribes del Nil, les muntanyes de Síria, les cultes ciutats de Grècia ... La confusió regnava per tot arreu: ases, camells i equipatges omplien els carrers i els voltants de la ciutat. I en el Temple, els fidels s’aglomeraven per oferir els seus sacrificis i fer les seves oracions.

Amb no menor confusió es preparaven per al retorn al lloc de procedència, homes i dones per separat, els nens, segons l’edat, podien agregar-se a un o altre grup. No hi havia una organització fèrria: n’hi havia prou amb saber el lloc i l’hora aproximada de la partida. No és estrany que, acabats els dies de la celebració, quan se'n tornaven, el noi es quedà a Jerusalem sense que els seus pares se n'adonessin (Lc 2, 43).

Maria i Josep no es van adonar fins que, en caure la tarda del primer dia de marxa, les caravanes de Galilea van fer una parada en el camí per passar la nit. Quina angoixa la seva, quan van notar la manca de Jesús! Van fer una jornada de camí abans de començar a buscar-lo entre els parents i coneguts (Lc 2, 44). A tota pressa, potser aquesta mateixa nit, van tornar a buscar-lo a Jerusalem. Es van encaminar al lloc on havien menjat l’anyell pasqual, van anar al Temple, van preguntar als amics i coneguts que trobaven pels carrers. Tot en va: ningú havia vist Jesús. Podem imaginar els pensaments de la Mare de Déu: seria aquesta l’espasa de dolor, predita per Simeó, que li havia de travessar el cor?

Transcorregué així el segon dia, amb angoixa i dolor. Van tornar una vegada i una altra a recórrer els llocs que havien freqüentat, fins que al tercer dia de recerca que el van trobar en el Temple, segurament en un dels salons situats al costat dels atris, que els escribes utilitzaven per impartir les seves lliçons. Era una escena freqüent als dies de festa: el mestre, des d’un setial elevat, per ser ben vist i sentit, amb un rotllo del llibre sagrat a les seves mans, explicava algun passatge de l'Escriptura als oients, que escoltaven asseguts al sòl. De tant en tant, l’escrivà feia alguna pregunta a l’auditori, a la qual responien els alumnes més avantatjats. Així van trobar Josep i Maria a Jesús: assegut entre els mestres de la Llei, escoltant-los i fent-los preguntes. Tots els qui el sentien es meravellaven de la seva intel·ligència i de les seves respostes (Lc 2, 46-47).

En veure'l allà, els seus pares van quedar sorpresos (Lc 2, 48). Però la seva sorpresa no es devia a la saviesa de les respostes, sinó al fet que era la primera vegada que passava alguna cosa semblant: Jesús, el fill obedientíssim, s’havia quedat a Jerusalem, sense avisar. No s’havia perdut; els havia abandonat voluntàriament.

–Fill meu, per què t'has portat així amb nosaltres? El teu pare i jo et buscàvem amb ànsia. Ell els respongué: Per què em buscàveu? No sabíeu que jo havia d'estar a casa del meu Pare? Però ells no comprengueren aquesta resposta (Lc 2, 48-50).

En rebre aquesta resposta, sense comprendre-la, Maria i Josep van acatar els plans de Déu, amb una humilitat i una docilitat plenes. És una lliçó per a tots els cristians, que ens convida a acceptar amb amor les manifestacions de la Providència divina, encara que de vegades no les entenguem.

Tornar a l'índex

Els anys de Natzaret

Després d’haver narrat la troballa del nen Jesús entre els doctors del Temple, l'Evangeli continua: Després baixà amb ells a Natzaret i els era obedient. La seva mare conservava tot això en el seu cor. Jesús es feia gran, avançava en enteniment i tenia el favor de Déu i dels homes (Lc 2, 51-52).

En dos versets de l’Evangeli es resumeixen divuit anys de la vida de Jesús i de Maria. Anys en què la Sagrada Família fa una vida com la dels altres habitants de Natzaret, i plena d’amor. Anys decisius en l’epopeia de la Redempció, que el Verb encarnat estava ja portant a terme per mitjà de l’obediència i del treball, en el context d’una vida corrent.

Aviat va quedar enrere aquell succés del Temple, però les paraules que llavors els va dir Jesús van oferir tema de meditació constant a Josep i a Maria. Van percebre amb nova claredat el sentit de la vida de Jesús a la terra, tota abocada al compliment de la missió que el Pare celestial li havia confiat. I, encara que va haver de deixar una empremta profunda a les seves ànimes, la vida a Natzaret va prosseguir com sempre.

Cada jornada portava el seu propi afany. Les tasques de Maria eren les d’una mestressa de casa: caminades a l'única font del poble per omplir el càntir d’aigua fresca; pastar la farina i portar-la al forn per fabricar el pa de la setmana, i mantenir net i agradable l’habitatge, servint-se potser també de senzilles flors que donaven color i aroma a l’ambient; filar la tova llana i el suau lli, i teixir després les peces necessàries, ocupar-se de les compres imprescindibles quan arribava al poble un venedor ambulant pregonant la seva mercaderia... Mil tasques domèstiques que Maria realitzava com les altres dones del llogaret, però amb un immens amor.

Quan el Nen era encara petit, acompanyaria a la seva Mare en les feines de casa o en els desplaçaments per la vila. A mesura que va anar creixent, passaria més temps amb Josep. Durant els anys que ara ens ocupen, començaria a ajudar en la seva feina, que era abundant. El taller de Josep era com altres d’aquells temps a Palestina. Potser era l’únic de Natzaret, un poble petit. Feia olor de fusta i net. Els treballs que es realitzaven eren els propis de l’ofici d’artesà, com ho explica l'Evangeli, en el qual es feia una mica de tot: construir una biga, fabricar un armari senzill, arreglar una taula o una teulada, passar la garlopa a una porta que no encaixava bé... Jesús, primer adolescent i després jove, va aprendre de Josep a treballar bé, amb cura en els detalls, amb un somriure acollidor per al client, cobrant el just, tot i donant facilitats de pagament a qui passava per una temporada de dificultats econòmiques.

Un dia, Josep va morir. Jesús havia crescut, ja podia fer-se càrrec de la casa i tenir cura de la seva Mare. Maria i Jesús plorarien en afrontar aquest tràngol, mentre el Sant Patriarca, acompanyat molt de prop pels seus dos grans amors, expirava en pau. Havia complert la seva missió.

Amb la mort del Patriarca, la Mare i el Fill van estrènyer encara més la seva intimitat. Quantes vegades el recordarien en les seves xerrades a soles, o amb altres membres de la família, en les llargues vetllades d'hivern, al costat de la llar! I anirien esmicolant tants detalls d’oblit de si, de servei als altres, que constituïen l'entramat de la vida de Josep l’artesà.

A la tranquil·la pau d’aquella casa, Maria va continuar amb les seves tasques de sempre: cuinar i rentar atuells, moldre i pastar la farina, cosir les peces de Jesús i les seves pròpies, rebre amb un gest amable a les persones que acudien a visitar-la... Cada cop amb més amor, ja que tenia a prop, molt a prop, al seu costat, a Qui és la Font de l’amor. Tanmateix, la seva vida no cridava l’atenció de parents i veïns. Ni tan sols la seva dolçor i la seva delicadesa, que atreia a tots i feia que tots se sentissin a gust al seu costat. Perquè eren com la rosada, que dóna frescor i color als camps, i tot just s’arriba a veure.

I mentre Jesús creixia i treballava, la seva mare conservava tot això en el seu cor (Lc 2, 51), ponderant i meditant, fent de cada ocasió tema del seu diàleg ininterromput amb Déu.

Tornar a l'índex

Les noces de Canà

En finalitzar el llarg període de Natzaret, el Senyor va començar a predicar l'arribada del regne de Déu. Tots els evangelistes recullen el primer acte d'aquesta nova etapa: la recepció del baptisme que el Precursor administrava a la vora del Jordà. No obstant això, només sant Joan assenyala la presència de la Mare de Déu en aquests inicis de la vida pública: El tercer dia –explica– es van celebrar unes noces a Canà de Galilea. Hi havia la mare de Jesús. També hi fou convidat Jesús, juntament amb els seus deixebles (Jn 2, 1-2).

Una lectura ràpida del text constata, senzillament, que Jesús realitza un miracle a precs de la seva Mare. La celebració de les noces durava set dies, i en un poble petit, com Canà, és probable que tots els habitants participessin d'una manera o una altra en la celebració. Jesús es va presentar en companyia dels primers deixebles. No és estrany que, amb tants assistents, arribés a escassejar el vi. Maria, atenta sempre a les necessitats dels altres, va ser la primera a adonar-se i ho va comunicar al seu Fill: no tenen vi (Jn 2, 3). Després d'una resposta difícil d'interpretar, Jesús va atendre la petició de la seva Mare i va realitzar el gran miracle de la conversió de l'aigua en vi.

Tanmateix, el que Joan desitja relatar no acaba aquí. Quan escriu el seu evangeli, al final de la seva vida, il·luminat per l'Esperit Sant, ha meditat llargament sobre els miracles i els ensenyaments de Jesús. Ha aprofundit en el significat d'aquest primer signe i posa en relleu el seu sentit més profund. Així ho afirma el Magisteri pontifici recent, acollint les conclusions a què han arribat els estudiosos de la Sagrada Escriptura en els últims decennis.

La precisió cronològica amb què l'evangelista situa l'esdeveniment té un significat profund. Segons el llibre de l'Èxode, la manifestació de Déu a Israel per fer l'aliança va tenir lloc tres dies després d'haver arribat a la muntanya del Sinaí. Ara, al tercer dia des del retorn a Galilea en companyia dels primers deixebles, Jesús va a manifestar la seva glòria per primera vegada. D'altra banda, la glorificació plena de la seva Santa Humanitat va tenir lloc el tercer dia després de la mort, mitjançant la resurrecció.

Més enllà del fet històric de les noces, Joan posa en relleu que la presència de Maria al principi i al final de la vida pública de Jesús obeeix a un designi diví. El sobrenom amb què el Senyor es dirigeix a Ella a Canà –anomenant-la dona en lloc de mare– sembla manifestar la seva intenció de formar una família fundada, no en els llaços de la sang, sinó sobre la fe. Ve espontàniament a la memòria que de la mateixa manera es va dirigir Déu a Eva al Paradís, quan va prometre que de la seva descendència sortiria el Redemptor (cf. Gn 3, 15). A Canà, doncs, Maria s'adona que la seva missió materna no s'acaba en el pla natural: Déu compta amb Ella per ser Mare espiritual dels deixebles del seu Fill, en aquells que des d'aquest moment, gràcies a la seva intervenció a prop de Jesús, comença a néixer la fe en el Messies promès. Ho afirma el mateix sant Joan al final de la narració: així, a Canà de Galilea, va fer Jesús el primer dels signes amb el que va manifestar la seva glòria, i els seus deixebles van creure en Ell (Jo 2, 11).

La major part dels estudiosos afirma que aquestes noces són un símbol de la unió del Verb amb la humanitat. L'havien anunciat els profetes: segellaré amb vosaltres una aliança eterna (...). Una nació que no coneixies, i ells, que no et coneixien, vindran corrents (Is 55, 3.5). I els Pares de l'Església havien explicat que l'aigua de les gerres de pedra, preparades per les purificacions usuals entre els jueus (Jn 2, 6), representaven a l'antiga Llei, que Jesús va a portar a la seva perfecció mitjançant la Llei nova del Esperit impresa en els cors.

La nova aliança promesa en l'Antic Testament per als temps messiànics s'anunciava amb la imatge d'un banquet de noces; abundarien tot tipus de béns, especialment el vi. És significatiu que, en el relat de sant Joan, precisament el vi tingui tan gran protagonisme: s’hi esmenta cinc vegades, i s'afirma que el que Jesús va fer sorgir amb el seu poder era millor que el que va començar a faltar (cf. Jn 2, 10). També és notable el volum d'aigua convertida en vi: més de 500 litres. Aquesta sobreabundància és típica dels temps messiànics.

Dona, i jo què hi tinc a veure? Encara no ha arribat la meva hora (Jo 2, 4). Sigui quin sigui el significat exacte d'aquestes paraules (que a més estarien matisades pel to de la veu, el gest de la cara, etc.), Resulta clar que la Mare de Déu no perd la confiança en el seu Fill: ha deixat la qüestió a les seves mans i dirigeix als servents una exhortació –feu tot el que ell us digui (Jo 2, 5)– que són les últimes paraules seves recollides en l'evangeli.

En aquesta frase breu ressona allò que el poble d'Israel va respondre a Moisès quan, de part de Déu, demanava el seu assentiment a l'aliança del Sinaí: Complirem tot el que ha dit el Senyor (Ex 19, 8). Aquells homes i dones van ser moltes vegades infidels al pacte amb el Senyor; els servents de Canà, en canvi, van obeir amb promptitud i plenament.

Els diu Jesús: –Ompliu d'aigua aquestes piques. Ells les ompliren fins dalt. Llavors els digué: –Ara traieu-ne i porteu-ne al cap de servei. Ells li'n portaren (Jo 2, 7-8).

Maria ha dipositat la confiança en el Senyor i avança el moment de la manifestació messiànica. Precedeix els deixebles en la fe, que creuran en Jesús després de realitzat el prodigi. D'aquesta manera, la Mare de Déu col·labora amb el seu Fill en els primers moments de la formació de la nova família de Jesús. Així sembla suggerir-ho l'evangelista, que conclou la narració amb les següents paraules: Després d'això va baixar a Cafarnaüm amb la seva mare, els seus germans i els seus deixebles, però tan sols s'hi quedaren uns quants dies (Jo 2, 12). Ja està tot preparat perquè el Senyor, amb l'anunci de la Bona Nova, amb les seves paraules i les seves obres, comenci el nou Poble de Déu, que és l'Església.

Tornar a l'índex

Vora la Creu de Jesús

Han passat gairebé tres anys des del primer miracle de Jesús, a Canà de Galilea. L'Evangeli ens parla poc de la Mare de Déu, en aquest període de temps. Potser, en algunes ocasions, formés part del grup de dones que acompanyaven el Senyor en els seus desplaçaments (cf. Lc 8, 1-3). No obstant això, els evangelistes només assenyalen la seva presència física una vegada: quan, en companyia d’altres parents que van a veure Jesús, no podent entrar a la casa on s’allotjava a causa de la gentada, van enviar a cridar-lo. La resposta del Senyor va ser eloqüent: Qui són la meva mare i els meus germans? Llavors, mirant els qui seien al seu voltant, diu: Aquests són la meva mare i els meus germans. El qui fa la voluntat de Déu, aquest és el meu germà, la meva germana, la meva mare (Mc 3, 33-35). Era l’elogi més gran fet a la Verge, la criatura que millor va saber complir la Voluntat del Pare celestial.

El silenci dels Evangelis fa suposar –com exposa el Papa Joan Pau II en una de les catequesi marianes– que la Verge no va acompanyar ordinàriament Crist en els seus viatges per Palestina: el seguia de lluny, tot i que estava unida espiritualment a Ell en tot moment, amb una proximitat molt més gran que la dels deixebles i de les santes dones. De tota manera, Joan mostra que es trobava a Jerusalem durant l’última Pasqua del Senyor. Potser va ser a la Ciutat Santa en altres festes semblants, però l’evangelista només ara ho assenyala expressament, i ho fa en el context del Sacrifici redemptor. Vora la creu de Jesús hi havia la seva mare – escriu–, i la germana de la seva mare, Maria, muller de Cleofàs, i Maria Magdalena (Jn 19, 25). Immediatament ens transmet les paraules que el Senyor dirigeix a la Mare i a ell mateix, que també es trobava allà, unes paraules de significat profund.

Seria molt reductiu entendre aquestes paraules de Crist, en el moment suprem de la Redempció, com una simple preocupació, per dir-ho d’alguna manera, familiar: la del fill que encomana a algú la cura de la seva mare. Ens trobem davant d’un dels fets més importants per entendre el paper de la Mare de Déu en l’obra de la salvació. Ja a Canà, Jesús havia deixat clar que la missió materna de Maria a Natzaret, durant els anys de la vida oculta, anava a perllongar-se en la nova família de l'Església. Els recents estudis mariològics posen de relleu –i han estat recollits pel Magisteri ordinari de l'Església– que som davant d’una "escena de revelació" típica del quart evangeli, l’evangeli dels signes per antonomàsia. Jesús mira Maria, es dirigeix a ella amb l'apel·latiu Dona, com a Canà i, assenyalant el deixeble estimat, diu: Dona, aquí tens el teu fill (Jn 19, 26). Després, mirant a Joan, afegeix: Aquí tens la teva Mare (Jn 19, 27).

Ni a la Verge ni a Joan els crida pel seu nom. Maria és la nova Eva que, juntament amb el nou Adam i subordinada a Ell, està cridada a prestar una mediació materna en l’obra de la redempció. I l’evangelista es troba allà en qualitat de deixeble fidel, com a representant de tots els qui havien de creure en Jesucrist fins a la fi dels segles. Les paraules del Senyor –paraules de Déu i, per tant, paraules creadores com les del principi del món– realitzen el que signifiquen. Des d’aquest moment, Maria és constituïda Mare de tots aquells que vindrien a l'Església: Mater Ecclesiae, com la va anomenar Pau VI en acabar el Concili Vaticà II. Les seves entranyes van fructificar en una nova maternitat: espiritual, però veritable, i dolorosa, perquè en aquells moments es complia a la lletra la profecia de l’ancià Simeó: i a tu mateixa una espasa et traspassarà l'ànima (Lc 2, 35).

També en el cor del deixeble es va obrir pas en aquest mateix moment la consciència d’una filiació –veritable, real– que el feia germà de Jesús i fill de la seva mateixa Mare. Per això afegeix: I d'aleshores ençà el deixeble la va acollir a casa seva (Jn 19, 27), és a dir, la va introduir en l’espai de la seva vida interior, li va donar acollida –com a veritable Mare– entre els seus béns més preuats. Des d’aquest instant, i fins al moment de la Dormició de la Mare de Déu, Joan no es va separar mai d'Ella.

Només després del lliurament del deixeble a la Mare, i de la Mare al deixeble, podia Jesús dir que tot està consumat, com refereix expressament sant Joan. Després, un cop manifestada la seva set -set d’ànimes-, perquè es complís l'Escriptura, Jesús cridà amb veu forta: consummatum est!, Tot s’ha complert. Llavors inclinà el cap i va lliurar l'esperit (Jn 19, 30).

Tornar a l'índex

Sepultura de Crist

Jesús havia mort cap a les tres de la tarda: l'hora en què se sacrificaven els bens al Temple per al sopar pasqual ja imminent. El quart evangeli subratlla aquest simbolisme des dels primers capítols, quan –davant d'un grup de deixebles– posa en boca del Baptista, assenyalant Jesús, aquestes paraules: Mireu l'anyell de Déu, el qui treu el pecat del món! (Jo 1, 29 ). Maria seguia al peu de la Creu, amb Joan i la santes dones. No podia allunyar-se d'aquest lloc, amb la mirada fixa en el seu Fill. Li restaven encara diversos glops amargs, abans de poder dipositar el cos al sepulcre.

Al posar-se el sol, cap a les sis de la tarda, començava ja el dissabte, que aquell any era molt solemne, ja que coincidia amb la Pasqua dels hebreus. No era convenient que, en una festivitat tan gran, els cossos dels condemnats seguissin penjats de les creus. Per als jueus era el dia de la preparació, i els cossos no es podien quedar a la creu durant el repòs del dissabte, més quan aquell dissabte era una diada solemníssima. Per això els jueus van demanar a Pilat que trenquessin les cames dels crucificats i traguessin els seus cossos (Jn 19, 31). El procurador romà va enviar uns soldats amb aquest penós encàrrec. Podem imaginar el sobresalt de Maria quan va veure aparèixer al Calvari a aquest grup armat de maces i llances. Sant Joan descriu l'escena: van trencar les cames del primer i les de l'altre que havia estat crucificat amb Jesús. Quan arribaren a Jesús, es van adonar que ja era mort i no li trencaren les cames, però un dels soldats li traspassà el costat amb un cop de llança, i a l'instant en va sortir sang i aigua (Jo 19, 32-34).

La llança va travessar el cor de Jesús ja mort i va ferir profundament l'ànima de Maria, complint la profecia de Simeó: una espasa et traspassarà l'ànima (cf. Lc 2, 35). Sant Joan, testimoni ocular, va veure en aquest episodi la realització d'altres profecies, especialment aquella referent a l’anyell pasqual: no li trencareu ni un os (Jo 19, 36, cf. Ex 12, 46). I també un altre passatge de l'Escriptura diu: "Miraran aquell que han traspassat" (Jo 19, 37, cf. Za 12, 10).

El temps apressava. Josep d'Arimatea i Nicodem, homes temorosos de Déu i membres del Sanedrí, deixebles ocults del Senyor, es van presentar davant Pilat demanant amb audàcia que els concedís el cos del Senyor. Un cop assegurat de la seva mort, Pilat va accedir a la petició. I allà es va presentar Josep acompanyat d'un equip de servidors que portaven escales per baixar el cos de la creu, benes i un llenç gran. També hi va anar Nicodem, el qui temps enrere havia visitat Jesús de nit, i portà una barreja de mirra i àloe, que pesava unes cent lliures (Jo 19, 39): una quantitat enorme de perfums, digna de la sepultura d'un rei. Llavors van prendre el cos de Jesús i l'amortallaren amb un llençol, juntament amb les espècies aromàtiques, tal com és costum d'enterrar entre els jueus (Jo 19, 40).

La pietat cristiana s'ha aturat en aquest pas evangèlic per contemplar amb emoció i recolliment la imatge de Maria amb el seu Fill mort als braços. És la celebèrrima escena de la Pietat, immortalitzada en l'art per innombrables pintors i escultors. Potser va ser en aquest moment, mirant el cos martiritzat de Crist, amb prou feines rentat, quan la Verge i les dones van entonar les seves lamentacions, com era habitual en els antics pobles del orient mitjà i com és freqüent encara ara en moltes latituds. L'Evangeli és parc en detalls, però en documents antics de la tradició es troba detallada aquesta escena, posant en boca de Maria –com fa, per exemple, sant Efrem, al segle IV– unes lamentacions en què la Mare de Déu expressa el dolor, alhora que s'adhereix totalment a la Voluntat divina.

Per fi van col·locar el cos de Jesús en una propietat de Josep situada a poca distància a peu del Calvari. Hi havia un hort, i en l'hort un sepulcre nou on encara no havia estat posat ningú. Com era la Parasceve dels jueus, i el sepulcre era a prop, van posar-hi Jesús (Jo 19, 41-42). Josep d'Arimatea va fer rodar una gran pedra a la porta del sepulcre i va marxar (Mt 27, 60). Estava a punt de començar el gran i solemne dissabte. L'endemà, malgrat la festa, una ambaixada dels prínceps dels sacerdots i els fariseus va demanar a Pilat que posés una custòdia de soldats en aquest lloc. Pilat els ho va concedir. Ells van anar a assegurar el sepulcre segellant la pedra i posant la guàrdia (Mt 27, 66).

La fe en Jesucrist, el Messies i Fill de Déu, semblava haver-se apagat sobre la terra. Però brillava amb força en el cor de la seva Mare, que no havia oblidat la promesa del seu Fill: al tercer dia ressuscitaré (Mt 27, 63).

Tornar a l'índex

Resurrecció i Ascensió del Senyor

A l'alba del tercer dia, un cop passat el dissabte, Maria Magdalena, Maria, mare de Jaume, i Salomé es van posar en camí cap al sepulcre de Jesús. L'amor les impulsava a prestar els últims serveis al cos mort del Senyor, que no havien pogut dur a terme a la tarda de divendres. Mentre caminaven, es deien entre elles: Qui ens farà rodolar la pedra de l'entrada del sepulcre? (Mc 16, 3). Era, en efecte, una espècie de roda de molí que diversos homes havien col·locat per tancar la sepultura.

Crida l'atenció que els evangelis no esmentin la Santíssima Verge. Després d'haver anotat la seva presència al peu de la Creu, la figura de la Mare de Déu no torna a aparèixer fins després de l'Ascensió, quan sant Lluc, al principi del llibre dels Fets dels Apòstols, assenyala que Maria es trobava al Cenacle de Jerusalem, amb els Apòstols, les altres dones que havien seguit el Senyor des de Galilea i diversos dels seus parents (cf. Ac 1, 12-14).

Aquest silenci és molt eloqüent. Maria, al contrari de tots els altres, creia fermament en la paraula del seu Fill, que havia predit la seva resurrecció d'entre els morts el tercer dia. Per això, des de la més remota antiguitat, els cristians han pensat que va passar en vela la nit de dissabte a diumenge, esperant el moment en què Jesús compliria la promesa. Podem pensar que, amb l'ajuda de Joan –que no se separava d'Ella des que l'havia rebut per mare al peu de la creu–, va dedicar les hores anteriors a reunir els deixebles del Mestre, tractant de enfortir-los en la fe i en l'esperança, sobretot als qui havien estat covards en aquells moments dolorosos.

Mentre despuntava l'alba del nou dia –que aviat començaria a anomenar dies dominica , dia del Senyor–, la Verge es ficava més i més en la pregària. La fe i l'esperança de l'Església naixent estaven concentrades en Ella. I és sentir comú que la primera aparició del Senyor ressuscitat va ser per a la seva Mare: no perquè cregués, sinó com a premi a la seva fidelitat i consol en el dolor. Després, amb el passar de les hores, la notícia va córrer de boca en boca: primer entre els deixebles, a qui l'hi van comunicar les dones que havien anat al sepulcre, i després a cercles cada vegada més amplis.

No obstant això, a Jerusalem els ànims estaven encara barrejats, la crucifixió de Crist no havia aplacat els odis dels prínceps dels sacerdots i dels ancians. Sobre els Apòstols penjava un seriós perill: el de ser acusats de robatori i ocultació del cadàver. Potser per aquesta raó, els àngels van recordar a les dones –perquè ho comuniquessin als deixebles– allò que Jesús mateix els havia dit abans de la passió: que marxessin a Galilea (cf. Lc 24, 8).

Aquell primer diumenge va estar ple d'anades i vingudes al sepulcre buit. Va finalitzar amb l'aparició de Jesús als Apòstols al Cenacle, a la qual seguiria una altra en el mateix lloc, una setmana després (cf. Jn 20, 19 ss). Posteriorment van haver d'emprendre el viatge a Galilea, amb Maria entre ells, pels senders recorreguts altres vegades amb Jesús en alegre companyia.

A l'espera de les manifestacions del Mestre, els Apòstols van tornar a la feina de pesca (cf. Jn 21, 1 ss) mentre la Verge, segurament allotjada a la casa de Cafarnaüm on abans havia viscut, seguia enfortint-los en la fe i en l'amor.

A poc a poc els ànims hostils es van aplacar, els Apòstols i els deixebles van veure enfortida la seva fe en la resurrecció: de cada trobada amb el Senyor –els evangelis ens relaten només algunes– sortien enardits, alegres, optimistes de cara al futur. Fins que, en un moment determinat, Jesús va citar els més íntims a Jerusalem per donar-los els últims ensenyaments i recomanacions, perquè la partida definitiva s'acostava.

Va ser una tarda, després de consumir junts l'últim menjar. Al cim o als vessants de la Muntanya de les Oliveres, amb Jerusalem als peus, van tenir l'última reunió en família amb el Mestre. Potser els seus cors es van encongir una mica, pensant que ja no el veurien més. Però el Senyor mateix, avançant, els va assegurar que continuaria amb ells d'una manera nova (cf. Mt 28, 20).

Els va manar no absentar-se de Jerusalem, sinó esperar la promesa del Pare (Ac 1, 4), i després va pujar al Cel per participar del senyoriu de Déu en la seva Humanitat Santíssima. Sant Lluc explica l'escena amb detall: després se'ls endugué fora de la ciutat fins a prop de Betània, alçà les mans i els va beneir. I mentre els beneïa, es va separar d'ells i fou endut cap al cel. Ells el van adorar. Després se'n tornaren a Jerusalem plens d'una gran alegria. (Lc 24, 50-52). Tenien amb ells la Mare de Jesús, que era també Mare de cada un d'ells. I, estrets al voltant de Ella, esperaren l'arribada de l'Esperit Sant promès.

Tornar a l'índex

La vinguda de l'Esperit Sant

Quan Jesucrist va haver ascendit al Cel, els apòstols se'n tornaren a Jerusalem des de la muntanya anomenada de les Oliveres, que és a prop de la ciutat, a la distància que és permès de recórrer en dissabte. Van entrar-hi i van pujar a la sala de la casa on es reunien. Eren Pere, Joan, Jaume, Andreu, Felip, Tomàs, Bartomeu, Mateu, Jaume, fill d'Alfeu, Simó el Zelós, i Judes, fill de Jaume. Tots ells eren constants i unànimes en la pregària, juntament amb algunes dones, amb Maria, la mare de Jesús, i amb els germans d'Ell (Ac 1, 12-14).

Complien el mandat de Jesús, que els havia dit que esperessin a la Ciutat Santa l’enviament del Consolador promès. Van ser deu dies d’espera, tots al voltant de Maria. Que lògic és humanament el que ens explica la Sagrada Escriptura! En perdre la companyia física del seu Mestre, els més íntims es reuneixen al voltant de la Mare, que tant els recordaria a Jesús: en les faccions, en el timbre de la veu, en el mirar afectuós i maternal, en les delicadeses del seu cor i, sobretot, en la pau que escampava al seu voltant. A més a més dels Apòstols i de les santes dones, hi trobem els parents més propers del Senyor, aquests mateixos que abans havien dubtat d'Ell, i que ara, convertits, s’estrenyen al voltant de la Verge de Natzaret.

És fàcil imaginar la vida en aquell Cenacle, que devia ser ampli per acollir tantes persones. Les dades de la tradició no permeten assegurar amb certesa de qui era aquella casa, encara que dues hipòtesis semblen les més segures: o bé es tractava de la casa de la mare de Marc, el futur evangelista, a la qual es refereix més endavant el text sagrat (cf. Ac 12, 12), o bé va poder ser la casa que la família de Joan l’evangelista tenia a la Ciutat Santa. En qualsevol cas, l’oració unànime dels deixebles amb Maria va produir de seguida un primer resultat: l’elecció de Maties per ocupar el lloc de Judes Iscariot. Un cop completat el nombre dels dotze Apòstols, van continuar resant tot esperant l’efusió de l'Esperit Sant que Jesús els havia promès.

Però no tot era pregar: havien d’ocupar-se de moltes més tasques; encara que, en el fons, tot el que feien era veritable oració, perquè el seu pensament estava constantment en Jesús i tenien amb ells Maria. Podem imaginar les converses -veritables tertúlies- amb la Verge. Ara que havien vist Crist ressuscitat i contemplat la seva ascensió al Cel, desitjaven conèixer molts detalls de la vida -també de la infància- del seu Mestre. I allí estava la Mare, evocant aquells records sempre vius en el seu cor: l’anunci de Gabriel en els anys ja llunyans de Natzaret, les esposalles amb Josep -al qual molts d’ells no havien conegut-, el naixement a Betlem, l’adoració dels pastors i els mags, la fugida a Egipte, la vida de treball en el taller de Natzaret... Quants temes oferien les paraules de Maria a la pregària dels deixebles! Amb quina nova llum devien veure tots els successos viscuts al costat del Mestre, en els seus tres anys d’acompanyar-lo per terres de Palestina! Al costat de Maria, la Verge fidel, s’encenia en ells la fe, l’esperança i l’amor: la millor preparació per rebre al Paràclit.

Per fi, en complir-se els dies de la Pentecosta, se sentí del cel una remor que omplí tota la casa on es trobaven asseguts. Llavors se'ls van aparèixer unes llengües com de foc, que es distribuïen i es posaven sobre cada un d'ells. Tots van quedar plens de l'Esperit Sant (Ac 2, 2-4).

La meravella del succés arribà a la multitud que hi havia llavors a Jerusalem: parts, medes i elamites, habitants de Mesopotàmia, de Judea i de Capadòcia, del Pont i de l'Àsia, de Frígia i de Pamfília... (Ac 2, 9 ss). Pere parlà a la multitud, enardit per la força de l'Esperit Sant. Després arribaria la dispersió dels Apòstols per Galilea, Samaria i fins als últims confins de la terra, portant a tot arreu la bona nova del regne de Déu.

Maria agraïa a Déu la conversió d’aquelles primícies de la predicació apostòlica, i la incomptable multitud de fidels que vindrien a l'Església amb el transcurs dels segles. Tots tenien cabuda en el seu cor de mare, que Déu li havia atorgat en el moment de l’encarnació del Verb i que Jesús li havia confirmat des de la Creu, en la persona del deixeble estimat.

Tornar a l'índex

Dormició i Assumpció de la Mare de Déu

Els últims anys de Maria sobre la terra -aquells que van transcórrer des de la Pentecosta a l'Assumpció-, han estat envolupats en una boirina tan espessa que gairebé no és possible entreveure’ls amb la mirada, i molt menys penetrar-los. L'Escriptura calla, i la Tradició ens fa arribar només ressons llunyans i incerts. La seva existència va transcórrer callada i laboriosa: com a font amagada que dóna aroma a les flors i frescor als fruits. Hortus conclusus, fons signatus (Ct 4, 12), l’anomena la litúrgia amb paraules de la Sagrada Escriptura: hort tancat, font segellada. I també: font d’aigües vives, rierols que baixen del Líban (Ibíd., 15). Com quan estava al costat de Jesús, va passar inadvertida, vetllant per l'Església en els seus començaments.

És ben clar que va viure, sense cap dubte, al costat de sant Joan, ja que havia estat confiada a la seva cura filial. I sant Joan, en els anys que van seguir la Pentecosta, va viure habitualment a Jerusalem; allí el trobem constantment al costat de sant Pere. En l’època del viatge de sant Pau, en vigílies del Concili de Jerusalem, cap a l’any 50 (cf. Ac, 15, 1-34), el deixeble estimat figura entre les columnes de l'Església (Gal 2, 9). Si Maria estava encara al seu costat, hauria de rondar els 70 anys, com afirmen algunes tradicions: l’edat en què la Sagrada Escriptura xifra la maduresa de la vida humana (cf. Sal 89, 10).

Però el lloc de Maria era al Cel, on el seu Fill l’esperava. I així, un dia que roman desconegut per a nosaltres, Jesús se la va emportar amb Ell a la glòria celestial. En declarar el dogma de l'Assumpció de Maria, el 1950, el Papa Pius XII no va voler dirimir si la Mare de Déu va morir i va ressuscitar tot seguit, o si va marxar directament al cel sense passar pel tràngol de la mort. Avui dia, com en els primers segles de l'Església, la major part dels teòlegs pensen que també Ella va morir, però -igual que Crist- la seva mort no va ser un tribut al pecat - era la Immaculada! -, sinó per assemblar-se més completament a Jesús. I així, des del segle VI, va començar a celebrar-se a Orient la festa de la Dormició de la Mare de Déu: una manera d’expressar que es va tractar d’un trànsit més semblant al somni que a la mort. Va deixar aquesta terra -com afirmen alguns sants- en un transportament d’amor.

Els escrits dels Pares i escriptors sagrats, sobretot a partir dels segles IV i V, refereixen detalls sobre la Dormició i l'Assumpció de la Verge basats en alguns relats que es remunten al segle II. Segons aquestes tradicions, quan Maria estava a punt d’abandonar aquest món, tots els Apòstols -excepte Jaume el Major, que havia patit martiri, i Tomàs, que es trobava a la Índia- es van congregar a Jerusalem per acompanyar-la en els seus últims moments. I una tarda serena i blanca van tancar els seus ulls i van dipositar el seu cos en un sepulcre. Al cap de pocs dies, quan Tomàs, arribat amb retard, va insistir en veure el cos de la Verge, van trobar la tomba buida, mentre s’escoltaven cants celestials.

Al marge dels elements de veritat continguts en aquestes narracions, el que és absolutament cert és que la Mare de Déu, per un privilegi especial de Déu Omnipotent, no va experimentar la corrupció: el seu cos, glorificat per la Santíssima Trinitat, va ser unit a l’ànima, i Maria va ser assumpta al cel, on regna viva i gloriosa, al costat de Jesús, per glorificar Déu i intercedir per nosaltres. Així ho va definir el Papa Pius XII com a dogma de fe.

Malgrat el silenci de l'Escriptura, un passatge de l'Apocalipsi deixa entreveure aquest final gloriós de la Mare de Déu. Un gran senyal aparegué en el cel: una dona vestida de sol, la lluna als seus peus, i sobre el seu cap una corona de dotze estrelles (Ap 12, 1). El Magisteri veu en aquesta escena, no només una descripció del triomf final de l'Església, sinó també una afirmació de la victòria de Maria (tipus i figura de l'Església) sobre la mort. Sembla com si el deixeble que havia tingut cura de la Verge fins la seva marxa al cel, hauria volgut deixar constància -d'una manera delicada i silenciosa- d'aquest fet històric i salvífic que el poble cristià, inspirat per l'Esperit Sant, va reconèixer i va venerar des dels primers segles.

I nosaltres, impulsats per la litúrgia en la Missa de la vigília d’aquesta festa, aclamem la Mare de Déu amb aquestes paraules: gloriosa dicta sunt de te, Maria, quae hodie exaltata es super choros angelorum: benaurada ets, Maria, perquè avui has estat elevada sobre els cors dels àngels i, juntament amb Crist, has assolit el triomf etern.

Tornar a l'índex

Reina i Senyora de l'univers

Era sobrenaturalment lògic que la Mare de Déu, un cop assumpta en cos i ànima a la glòria del Cel, fora exalçada per la Santíssima Trinitat per sobre dels cors dels àngels i de tota la jerarquia dels sants. Més que Tu, només Déu, exclama el poble cristià.

Un salm d'especial relleu messiànic canta la glòria del rei i, unida a ella, la glòria de la reina. "Ets el més bell de tots els homes, exhalen gràcia els teus llavis. Déu t'ha beneït per sempre (...). Que el teu tron, oh déu, desafiï els segles i el teu ceptre reial sigui un ceptre just" (Sal 45 [44] 3-7). De seguida, el salmista es dirigeix a la reina. "Escolta, filla, estigues atenta, oblida el teu poble i la casa del teu pare; el rei està corprès de la teva bellesa. És el teu senyor: fes-li homenatge (...). Entra la princesa tota radiant, el seu vestit és de brocats d'or. Guarnida amb brodats és conduïda al rei: l'acompanya el seguici de donzelles amigues. Conduïdes entre cants de festa, entren al palau del rei" (Ibid., 11-16).

La litúrgia aplica aquest salm a Crist i Maria en la glòria celestial. Aquesta interpretació es fonamenta en alguns textos de l'Evangeli que es refereixen explícitament a la Verge. A l'Anunciació, sant Gabriel li revela que el seu Fill "regnarà per sempre sobre el poble de Jacob, i el seu regnat no tindrà fi" ( Lc 1, 33). Serà mare d'un fill que, en el mateix instant de la seva concepció com a home, és Rei i Senyor de totes les coses; Ella, que el donarà a llum, participa de la seva reialesa. El mateix afirma santa Elisabet, que, il·luminada per l'Esperit Sant, confessa en veu alta: "Qui sóc jo perquè la mare del meu Senyor em vingui a visitar?" ( Lc 1, 43). També sant Joan evangelista, en una gran visió de l'Apocalipsi, descriu a "una dona que tenia el sol per vestit, amb la lluna sota els peus, i duia al cap una corona de dotze estrelles" ( Ap 12, 1). Segons la litúrgia i la tradició de l'Església, aquesta dona és Maria, vencedora amb Crist sobre el drac infernal i entronitzada com a Reina de l'univers.

El poble cristià va confessar sempre aquesta suprema glòria de Maria, partícip de la reialesa de Crist. Com Ell, la té per naixement (és la mare del Rei) i per dret de conquesta ( és la seva fidel companya en la redempció). A les seves mans el Senyor ha posat els mèrits sobreabundants que va guanyar amb la seva mort a la Creu, perquè els distribueixi segons la Voluntat de Déu.

La reialesa de Maria és una veritat consoladora per a tots els homes, especialment quan ens sentim mereixedors del càstig diví, com a justa pena dels pecats. L'Església convida a recórrer a Ella, la nostra Mare i la nostra Reina, en totes les nostres necessitats. Ser Mare de Déu i Mare dels homes és el fonament sòlid de la filial confiança en la seva intercessió poderosa, que ens conforta i ens impulsa a aixecar-nos de les nostres caigudes.

En acabar aquestes meditacions la invoquem amb les paraules d'una antiga oració: Salve, Regina, Mater Misericordiae; vita, dulcedo, spes nostra, salvi! Déu vos salve, Reina i mare de misericòrdia ... Ad et clamamus, exsules filii Evæ. Ad et suspiramus, gementes et flentes ... Posem en Ella tota la nostra confiança, perquè una mare escolta sempre les súpliques dels seus fills. Recordare, Verge Mater Dei -li diem-, dum steteris in conspectu Domini, ut loquaris pro nobis bona (cfr. Jr 18, 20). Ella sempre parla bé de nosaltres davant del Pare, del Fill i de l'Esperit Sant, i aconsegueix del Senyor les coses bones que necessitem. Sobre tot, la gràcia de la perseverança final, que ens obrirà les portes del Cel: Pregueu per nosaltres, pecadors, ara i en l'hora de la nostra mort. Amén.

Tornar a l'índex