NOUS
MEDITERRANIS

DESCOBRIMENTS QUE CANVIEN
EL PAISATGE DE LA VIDA INTERIOR,
DE LA MÀ DE SANT JOSEPMARIA

Autor: Lucas Buch

© 2018 Oficina de comunicació de l'Opus Dei

www.opusdei.cat

Índex

Pòrtic

«Aquella primera oració de fill de Déu»

Interludi: «Tenir la Creu és identificar-se amb Crist»

«Jesús és el meu amic entranyable»

«Descobrir l'amor de Jesús en les seves ferides»

«No parleu: escolteu-lo»

«A Jesús, per Maria»

Epíleg

Pòrtic

La vida dels sants és una llum que il·lumina el camí de les nostres vides quan cau la nit. Ells han recorregut aquest mateix camí, i han sabut arribar a la meta: l’Amor de Déu que està en el nostre origen, i que ens vol abraçar per tota l’eternitat. En aquestes pàgines posarem la nostra mirada en la vida santa de Josepmaria Escrivà; en particular, en alguns descobriments que va fer en els seus anys de jove sacerdot. Com van assenyalar moltes persones que el van conèixer, va ser un enamorat de Déu que va ensenyar moltes ànimes a «aprofundir en la pregonera de l’Amor de Déu, per poder, així, amb la paraula i amb les obres, mostrar-lo als homes».1 Aquest és el camí de la vida cristiana, que volem emprendre també nosaltres.

Ara bé, aquest camí cap a dintre té una peculiaritat. No transita d’un lloc conegut a un altre de desconegut: consisteix més aviat a aprofundir en el que ja es coneix, en el que sembla obvi, de tan sentit. Es descobreix llavors una cosa que, en realitat, se sabia, però que ara es percep amb una força i una profunditat nova. Sant Josepmaria fa referència a aquesta experiència parlant de diferents «Mediterranis» que es van anar obrint davant els seus ulls de manera inesperada. Així ho exposa, per exemple, a Forja:

«En la vida interior, com en l’amor humà, cal ser perseverant. Sí, has de meditar moltes vegades els mateixos arguments, i insistir-hi fins que descobreixis un nou Mediterrani.

»—¿I com és que no he vist abans això tan clar?, et preguntaràs, sorprès. —Ben senzill, perquè a vegades som com les pedres, que deixen relliscar l’aigua, sense absorbir-ne ni una gota.

»—Per això, cal tornar a discórrer sobre les mateixes coses, que no són les mateixes!, per amarar-nos de les benediccions de Déu».2

«Discórrer sobre el mateix» per intentar-nos obrir a tota la seva riquesa i descobrir així «que no és el mateix!». Aquest és el camí de contemplació al qual estem cridats. Es tracta de solcar un mar que, a primera vista, no té res de nou, perquè forma part del nostre paisatge quotidià. Els romans anomenaven el Mediterrani Mare nostrum: es tractava del mar conegut, del mar amb què convivien. Sant Josepmaria parla de descobrir Mediterranis perquè, quan ens endinsem en aquests mars que creiem que coneixem bé, s’obren davant els nostres ulls horitzons amplis, insospitats. Podem dir llavors al Senyor, amb paraules de santa Catalina de Siena: «ets com un mar profund, en el qual com més busco, més trobo, i com més trobo, més et busco».3

Aquests descobriments responen a llums que Déu ofereix quan vol i com vol. Amb tot, la nostra consideració pausada ens posa en disposició de rebre aquests llums del Senyor. «I com a aquell que primer estava en les tenebres i després veu de sobte el sol que li il·lumina la cara, i distingeix clarament el que fins aleshores no veia, de la mateixa manera el que rep l’Esperit Sant queda amb l’ànima il·luminada».4 En aquestes pàgines repassarem alguns d’aquests Mediterranis que sant Josepmaria va descobrir en la seva vida interior, per aprofundir, amb ell, «en la pregonera de l’Amor de Déu».5

Tornar a l'índex

1 Sant Josepmaria. És Crist que passa, núm. 97.

2 Sant Josepmaria. Forja, núm. 540.

3 Santa Catalina de Siena. Diàleg, c. 167.

4 Sant Ciril de Jerusalem. Catequesi 16, 16.

5 Els textos que es recullen en aquest llibre, a excepció de l’interludi, es van publicar amb lleugeres variants al web de l’Opus Dei durant l’any 2017.

«Aquella primera oració de fill de Déu»

Una de les conviccions més arrelades en els primers cristians era que podien dirigir-se a Déu com a fills estimats. Jesús mateix els havia ensenyat: «Vosaltres, pregueu així:

Pare nostre del cel, …» (Mt 6,9). Ell s'havia presentat davant els jueus com el Fill estimat del Pare, i havia ensenyat als seus deixebles a comportar-se de la mateixa manera. Els apòstols l'havien sentit dirigir-se a Déu amb el terme que feien servir els nens hebreus per adreçar-se als seus pares. I, en rebre l'Esperit Sant, ells mateixos havien començat a fer servir aquesta fórmula. Es tractava d'una cosa radicalment nova, pel que fa a la pietat d'Israel, però Sant Pau ho referiria com una cosa comuna i coneguda per tots: «Heu rebut l'Esperit que ens ha fet fills i ens fa cridar: «Abba, Pare!». Així l'Esperit mateix s'uneix al nostre esperit per donar testimoni que som fills de Déu.» (Rm 8,15-16). Era una convicció que els omplia de confiança i els donava una audàcia insospitada: «si som fills, també som hereus: hereus de Déu i hereus amb Crist, ja que, sofrint amb ell, serem també glorificats amb ell» (Rm 8,17). Jesús no és només l'Unigènit del Pare, sinó també el Primogènit de molts germans (cfr. Rm 8,29; Col 1,15). La Vida nova, portada per Crist, es presentava davant els ulls d'aquells primers creients com una vida de fills estimats de Déu. No era aquesta una veritat teòrica o abstracta, sinó una cosa real que els omplia d'una desbordant alegria. Una d'elles troba ressò en aquell crit de l'apòstol sant Joan en la seva primera carta: «Mireu quina prova d'amor ens ha donat el Pare Déu ens anomena fills seus, i ho som!» (1Jn 3,1).

La paternitat de Déu, el seu amor singularíssim i tendre per cada un, és una cosa que els cristians aprenem des de petits. I, no obstant això, som cridats a descobrir-ho d'una manera personal i viva, que arribi a transformar la nostra relació amb Déu. En fer-ho, s'obre davant dels nostres ulls un Mediterrani de pau i confiança, un horitzó immens en el qual podrem aprofundir al llarg de tota la vida. Per a sant Josepmaria, va ser una troballa inesperada, la sobtada obertura d'un panorama que es trobava en realitat com amagat en alguna cosa que coneixia bé. Era la tardor de 1931; ho recordava molts anys després: «Us podria dir fins quan, fins al moment, fins on va ser aquella primera oració de fill de Déu. Vaig aprendre a anomenar Pare, en el Parenostre, des de nen; però sentir, veure, admirar aquest voler de Déu que siguem fills seus..., al carrer i en un tramvia -una hora, hora i mitja, no ho sé; Abba, Pater!, havia de cridar».1

En els mesos següents, sant Josepmaria va tornar repetidament sobre aquest punt. En el recés que va fer un any més tard, per exemple, apuntava: «Dia primer. Déu és el meu Pare. -I no surto d'aquesta consideració».2 El dia sencer considerant la Paternitat de Déu! Encara que d'entrada una contemplació tan dilatada en el temps pugui sorprendre'ns, de fet assenyala la profunditat amb què va calar en ell l'experiència de la filiació divina. També la nostra primera actitud, en l'oració i, en general, al adreçar-nos a Déu, ha de xifrar-se en un confiat abandó i agraïment. Perquè el nostre tracte amb Déu adquireixi aquesta manera, convé descobrir personalment, un cop més, que Ell ha volgut ser Pare nostre.

Qui és Déu per a mi?

Com sant Josepmaria, potser vam aprendre sent molt petits que Déu és Pare, però potser ens queda un bon tros de camí per viure la nostra condició de fills en tota la seva radicalitat. Com podem facilitar aquest descobriment?

En primer lloc, per descobrir la paternitat de Déu, cal restaurar moltes vegades la seva autèntica imatge. Qui és Ell per a mi? De manera conscient o inconscient, hi ha qui pensa en Déu com Algú que imposa lleis i anuncia càstigs per als qui no les compleixin; Algú que espera que s'acati la seva voluntat i s'enfureix davant la desobediència; en una paraula, un Amo del qui nosaltres no seríem més que súbdits involuntaris. En altres casos -passa també a alguns cristians-, Déu és percebut fonamentalment com el motiu pel qual cal portar-se bé. Es pensa en Ell com la raó per la qual cada un es mou cap a on realment no vol, però ha d'anar. No obstant això, Déu «no és un dominador tirànic, ni un jutge rígid i implacable: és el nostre Pare. Ens parla dels nostres pecats, dels nostres errors, de la nostra manca de generositat: però és per deslliurar-nos-en, per prometre’ns la seva Amistat i el seu Amor».3

La dificultat per percebre que «Déu és Amor» (1Jn 4,8) es deu a vegades també a la crisi que travessa la paternitat en diversos països. Potser ho hem comprovat en parlar amb amics o companys: el seu pare no els genera bons records, i un Déu que és Pare no els sembla particularment atractiu. Al proposar-los la fe, és bo ajudar-los a veure com el seu dolor per aquesta manca mostra fins a quin punt porten la paternitat inscrita al cor: una paternitat que els precedeix i que els crida. Un amic, un sacerdot, poden ajudar-los amb la seva proximitat a descobrir l'amor del «Pare de qui rep el nom tota família, tant al cel com a la terra» (Ef 3,15), i a experimentar aquesta tendresa també en la «vocació de custodiar»4 que batega dins de cada un, i que s'obre camí en el pare o la mare que ells mateixos ja són, o que volguessin ser un dia. Així poden anar descobrint al fons de la seva ànima l'autèntic rostre de Déu i la manera en què els seus fills som cridats a viure, sabent-nos mirats per Ell amb infinit afecte. En efecte, un pare no estima el seu fill pel que fa, pels seus resultats, sinó senzillament perquè és el seu fill. Alhora, el llança al món i procura treure el millor d'ell, però sempre partint del molt que val als seus ulls.

Pot servir-nos considerar-ho, en particular, en els moment de fracàs, o quan la distància entre la nostra vida i els models que ens presenta el món en què vivim ens portin a tenir una baixa consideració de nosaltres mateixos. «Aquesta és la nostra "alçada", aquesta és la nostra identitat espiritual: som els fills estimats de Déu, sempre (...). No acceptar-se, viure descontents i pensar en negatiu significa no reconèixer la nostra identitat més autèntica: és com girar-se quan Déu vol fixar els ull en mi; significa voler impedir que es compleixi el seu somni en mi. Déu ens estima tal com som, i no hi ha pecat, defecte o error que el faci canviar d'idea».5

Adonar-nos que Déu és Pare va de la mà amb deixar-nos mirar per Ell com a fills molt estimats. D'aquesta manera, comprenem que la nostra vàlua no depèn d'allò que tinguem -els nostres talents- o del que fem -els nostres èxits-, sinó de l'Amor que ens ha creat, que ha somiat amb nosaltres i ens ha afirmat «abans de la fundació del món»(Ef 1,4). Davant la idea freda de Déu que es fa de vegades el món contemporani, Benet XVI va voler recordar des de l'inici del seu pontificat que «no som el producte casual i sense sentit de l'evolució. Cada un de nosaltres és el fruit d'un pensament de Déu. Cada un de nosaltres és estimat, cadascú és estimat, cadascú és necessari».6 De veritat incideix aquesta idea en la nostra vida diària?

La confiada esperança dels fills de Déu

Sant Josepmaria recordava sovint als fidels de l'Opus Dei que «el fonament de la nostra vida espiritual és el sentit de la nostra filiació divina».7 Ho comparava al «fil que uneix les perles d'un gran collaret meravellós. La filiació divina és el fil, on es van enllaçant totes les virtuts, perquè són virtuts de fill de Déu».8 Per això, és crucial demanar a Déu que ens obri aquest Mediterrani, que sosté i dóna forma a tota la nostra vida espiritual.

El fil de la filiació divina es tradueix en «una actitud quotidiana d'abandonament esperançat»,9 una actitud que és pròpia dels fills, especialment quan són petits. Per això, en la vida i en els escrits de sant Josepmaria, la filiació divina anava sovint unida a la infància espiritual. Certament, què li importen les successives caigudes al nen que està aprenent a anar amb bicicleta? No tenen cap valor, mentre vegi el seu pare a prop, animant-lo a tornar a intentar-ho. En això consisteix el seu abandó esperançat: «El papa diu que puc ... som-hi!».

Saber-nos fills de Déu és també la seguretat sobre la qual recolzar-nos per dur a terme la missió que el Senyor ens ha confiat: «Al llarg dels anys, he intentat recolzar-me sense defallences en aquesta joiosa realitat. La meva oració, davant qualsevol circumstància, ha estat la mateixa, en tons diferents. Li he dit: Senyor, Vós m’heu posat aquí; Vós m’heu confiat això o allò, i jo confio en Vós. Sé que sou el meu Pare, i sempre he vist que els petits estan absolutament segurs dels seus pares».10 No podem negar que hi haurà dificultats. Però les encararem des de la consciència que, passi el que passi, aquest Pare totpoderós ens acompanya, està al nostre costat i vetlla per nosaltres. Ell farà el que ens proposem, perquè al capdavall és obra seva; ho farà potser d'una manera diferent, però més fecunda. «Quan t'abandonis de veritat en el Senyor, aprendràs a acontentar-te amb allò que vingui, i a no perdre la serenitat, si les tasques —a pesar d'haver-hi posat tot el teu esforç i els mitjans oportuns— no surten al teu gust... Perquè hauran «sortit» com li convé a Déu que surtin».11

Conrear el «sentit de la filiació divina»

Sant Josepmaria, convé notar-ho, no assenyalava com a fonament de l'esperit de l'Opus Dei la filiació divina, sinó el sentit de la filiació divina. No n'hi ha prou de ser fills de Déu, sinó que hem de saber-nos fills de Déu, de manera tal que la nostra vida adquireixi aquest sentit. Tenir aquesta seguretat al cor és el fonament més sòlid; la veritat de la nostra filiació divina esdevé llavors en una cosa operativa, amb repercussions concretes en la nostra vida.

Per conrear aquest sentit, és bo aprofundir en aquesta realitat amb el cap i amb el cor. Amb el cap, primer, meditant en la pregària els passatges de l'Escriptura que parlen de la paternitat de Déu, de la nostra filiació, de la vida dels fills de Déu. Aquesta meditació pot rebre llum dels molts textos de sant Josepmaria sobre la nostra condició de fills de Déu,12 o de les reflexions d'altres sants i escriptors cristians.13

Amb el cor podem aprofundir en la nostra condició de fills de Déu acudint al Pare confiadament, abandonant-nos en el seu Amor, actualitzant amb o sense paraules la nostra actitud filial, i procurant tenir sempre present l'Amor que Ell ens té. Una manera de fer-ho és acudir a Ell amb breus invocacions o jaculatòries. Sant Josepmaria suggeria: «Digues-li Pare molts cops el dia, i digues-li ara mateix —estant tot sol, en el teu cor— que l’estimes, que l’adores: que sents l’orgull i la força d’ésser fill seu».14 També podem acudir a alguna breu oració que ens ajudi a afrontar la jornada des de la seguretat de sentir-nos fills de Déu, o a acabar-la, amb agraïment, contrició i esperança. El Papa Francesc proposava aquesta als joves: «"Senyor, et dono gràcies perquè m'estimes; estic segur que m'estimes; fes que m'enamori de la meva vida". No dels meus defectes, que cal corregir, sinó de la vida, que és un gran regal: és el temps per estimar i ser estimat».15

Tornar a la llar del Pare

S'ha descrit la família com «el lloc al qual es torna», on trobem reparació i descans. Ho és de manera particular quant a «santuari de l'amor i de la vida»,16 com li agradava dir a sant Joan Pau II. Allà retrobem l'Amor que dóna sentit i vàlua a la nostra vida, perquè està en el seu mateix origen.

De la mateixa manera, sentir-nos fills de Déu ens permet tornar a Ell confiadament quan estem cansats, quan ens han tractat malament o ens sentim ferits... o també quan li hem ofès. Tornar al Pare és una altra manera de viure en aquesta actitud d'«abandó esperançat». Convé meditar sovint la paràbola del pare que tenia dos fills, recollida per sant Lluc (Cfr. Lc 15,11-32): «Déu ens espera, com el pare de la paràbola, amb els braços oberts, encara que no ho meresquem. No hi fa res, el nostre deute. Com en el cas del fill pròdig, només ens cal obrir el cor, sentir enyorament de la llar del nostre Pare, i que ens meravellem i ens alegrem davant el do que Déu ens fa de poder-nos anomenar i d’ésser, malgrat tanta manca de correspondència per la nostra banda, veritablement fills seus».17

Aquell fill potser tot just va pensar en el dolor que havia causat al seu Pare: sobretot enyorava el bon tracte que rebia a la casa paterna (cfr. Lc 15,17-19). Es dirigeix cap allà amb la idea de no ser més que un servent entre d'altres. No obstant això, el seu pare el rep -¡surt al seu encontre, se li llança al coll i l'omple de petons! - recordant-li la seva identitat més profunda: és el seu fill. De seguida disposa que li tornin els vestits, les sandàlies, l'anell ... els senyals d'aquesta filiació que ni tan sols el seu mal comportament podia esborrar. «Al capdavall es tractava del propi fill i tal relació no podia ser alienada, ni destruïda per cap comportament».18

Encara que de vegades puguem veure Déu com a un Amo del qui som servents, o com un fred jutge, Ell es manté fidel a l'Amor de Pare. La possibilitat d'apropar-nos a Ell després d'haver caigut és sempre una ocasió magnífica per descobrir-lo. Alhora, això ens revela la nostra pròpia identitat. No es tracta només que Ell hagi decidit estimar-nos, perquè sí, sinó que veritablement som —per gràcia— fills de Déu. Som fills de Déu i res, ni ningú, podrà robar-nos mai aquesta dignitat. Ni tan sols nosaltres mateixos. Per això, davant la realitat de la nostra debilitat i del pecat —conscient i voluntari— no deixem que ens envaeixi la desesperança. Com assenyalava sant Josepmaria, «aquesta conclusió, però, no és pas l’última paraula. L’última paraula la diu Déu, i és la paraula del seu amor salvador i misericordiós i, per tant, la paraula de la nostra filiació divina».19

Ocupats en estimar

El sentit de la filiació divina ho canvia tot, com va canviar la vida de sant Josepmaria quan va descobrir inesperadament aquest Mediterrani. Qué n'és de diferent la vida interior quan, en lloc de basar-la en els nostres avenços o en els nostres propòsits de millora, la centrem en l'Amor que ens precedeix i ens espera! Si un dóna prioritat al que ell mateix fa, la seva vida espiritual gira gairebé exclusivament al voltant de la millora personal. A la llarga, aquesta manera de viure no només arrisca amb deixar-se l'amor de Déu oblidat en una cantonada de l'ànima, sinó també amb portar al desànim, perquè es tracta d'una lluita en la qual un està sol davant el fracàs.

Quan, en canvi, ens centrem en el que Déu fa, en deixar-nos estimar cada dia per ell, acollint diàriament la seva Salvació, la lluita adquireix un altre tremp. Si sortim vencedors, s'obrirà pas amb gran naturalitat l'agraïment i la lloança; si caiem derrotats, el nostre tracte amb Déu consistirà a tornar confiadament al Pare, demanant perdó i deixant-nos abraçar per Ell. S'entén així que «la filiació divina no és una virtut particular, que tingui els seus propis actes, sinó la condició permanent del subjecte de les virtuts. Per això no es obra com a fill de Déu amb unes accions determinades: tota la nostra activitat, l'exercici de les nostres virtuts, pot i ha de ser exercici de la filiació divina».20

No hi ha derrota per a qui desitja acollir cada dia l'Amor de Déu. Fins i tot el pecat pot convertir-se en ocasió de recordar la nostra identitat de fills i de tornar al Pare, que insisteix a sortir al nostre encontre clamant: «Fill, fill meu!». D'aquesta mateixa consciència naixerà —com naixia en sant Josepmaria— la força que necessitem per tornar a caminar darrere del Senyor: «Sé que vosaltres i jo, decididament, amb la resplandor i l’ajuda de la gràcia, veurem què és allò que cal cremar, i ho cremarem; què és allò que cal arrencar, i ho arrencarem; què ens cal donar, i ho donarem».21 Però ho farem sense aclaparament, i sense desànim, procurant no confondre l'ideal de la vida cristiana amb el perfeccionisme.22 Viurem, així, pendents de l'Amor que Déu ens té, ocupats en estimar. Serem com fills petits que han descobert una mica l'amor del seu Pare, i volen agrair-li de mil maneres i correspondre amb tot l'amor —poc o molt— que són capaços d'expressar.

Tornar a l'índex

1 Sant Josepmaria, Meditació del 24-XII-1969 (a A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. 1, Rialp, Madrid 1997, p. 390).

2 Sant Josepmaria, Apunts íntims, n. 1637 (a A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. 1, p. 465).

3 És Crist que passa, n. 64.

4 Francesc, Homilia en la Missa d'inici del pontificat, 19-III-2013.

5 Francesc, Homilia, 31-VII-2016.

6 Benet XVI, Homilia en la Missa d'inicio del pontificat, 24-IV-2005.

7 Sant Josepmaria, Carta 25-I-1961, n. 54 (en E. Burkhart, J. López, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de San Josemaría, vol. 2, Rialp, Madrid 2013, p. 20, nota 3).

8 Sant Josepmaria, Apunts de la predicació, 6-VII-1974, en E. Burkhart, J. López, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de San Josemaría, vol. 2, p. 108.

9 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14-II-2017, n. 8.

10 Amics de Déu, n. 143.

11 Sant Josepmaria, Solc, n. 860.

12 Cfr. p.ej. F. Ocáriz, “Filiación divina” a Diccionario de san Josemaría Escrivá de Balaguer, Monte Carmelo, Burgos 2013, pp. 519-526.

13 L'any jubilar de la Misericòrdia ha permès redescobrir a alguns d'ells. Cfr. Pontificio Consejo para la Promoción de la Nueva Evangelización, Misericordiosos como el Padre. Subsidios para el Jubileo de la Misericordia 2015-2016.

14 Amics de Déu, n. 150.

15 Francesc, Homilia, 31-VII-2016.

16 Sant Joan Pau II, Homilia, 4-V-2003.

17 És Crist que passa, n. 64.

18 Sant Joan Pau II, Enc. Dives in Misericordia (30-XI-1980), n. 5.

19 És Crist que passa, n. 66.

20 F. Ocáriz – I. de Celaya, Vivir como hijos de Dios, Eunsa, Pamplona 1993, p. 54.

21 És Crist que passa, n. 66.

22 Cfr. F. Ocáriz, Carta pastoral, 14-II-2017, n. 8.

Interludi

«Tenir la Creu és identificar-se amb Crist»

La paternitat de Déu, compresa des de la nostra filiació divina, és un autèntic Mediterrani que obre davant nostre un panorama immens i ens situa en Déu i davant de Déu d’una manera que forma la nostra existència sencera. Per això es pot afirmar que «la filiació divina no és una virtut particular, que tingui els seus propis actes, sinó la condició permanent del subjecte de les virtuts. Per això no s’obre com a fill de Déu amb unes accions determinades: tota la nostra activitat, l’exercici de les nostres virtuts, pot ser exercici de la filiació divina i ho ha de ser».1 Podem viure així cada instant de la nostra vida amb «la llibertat i la glòria dels fills de Déu» (Rm 8,21).

Amb tot, la consciència de la filiació divina està relacionada d’una manera particular amb un aspecte de la nostra vida: el patiment, el dolor i, en una paraula, la participació en la Creu de Jesús. No deixa de cridar l’atenció que, en l’evangeli de sant Marc, els gentils reconeguin en Jesús el Fill de Déu precisament a la vista de la seva mort (cf. Mc 15,39). També sant Joan entén que la Creu és el lloc on brilla la glòria de Déu (cf. Jn 12,23-24). I sant Pau va haver d’aprendre que el camí de la glòria exigia identificar-se amb Crist crucificat, «que és un escàndol per als jueus i, per als grecs, un absurd» (1Co 1,23).

De manera anàloga, en la vida de sant Josepmaria, la consciència de la filiació divina va despertar guiada per l’experiència de la Creu. Eren els primers anys trenta. Segons narren els seus biògrafs, el jove sacerdot patia quan contemplava el dolor de la seva mare i els seus germans, que ho passaven malament per la falta de mitjans econòmics; patia també perquè continuava estant a Madrid en una situació precària; patia, en definitiva, per la difícil situació que travessava l’Església a Espanya. En aquestes circumstàncies va escriure:

«Quan el Senyor em donava aquells cops, cap a l’any trenta-u, jo no ho entenia. I, de sobte, enmig d’aquella amargor tan gran, aquestes paraules: Tu ets el meu fill (Sl 2,7), tu ets Crist. I jo només sabia repetir: Abba, Pater!; Abba, Pater!; Abba!, Abba!, Abba! (…) Tu has fet, Senyor, que jo entengués que tenir la Creu és trobar la felicitat, l’alegria. I la raó —ho veig amb més claredat que mai— és aquesta: tenir la Creu és identificar-se amb Crist, és ser Crist, i, per això, ser fill de Déu».2

Aquesta experiència va deixar una profunda empremta en l’ànima de sant Josepmaria. No es tractava només del descobriment de la seva condició de fill, sinó també de la seva íntima unió amb el sacrifici de Jesús. No deixa de ser una paradoxa: que la nostra condició de fills de Déu —de fills petits, fins i tot— estigui guiada per la Creu. Aquesta paradoxa va trobar la seva expressió molts anys més tard en el Via Crucis, on va escriure: «Com el nen feble que es llança compungit als braços ferms del seu pare, tu i jo ens aferrarem al jou de Jesús».3 Si ens sabem fills de Déu, la Creu serà el senyal cert de la nostra filiació, i per això la seguretat més gran que Ell és al nostre costat.

Tot i que a primera vista pugui semblar una bogeria, la Creu —el dolor, el patiment, les contrarietats— és, per als qui segueixen Crist, un signe de filiació, i el lloc segur on es refugien. Per això els cristians besem la Creu, la Santa Creu, i tenim sempre a mà un crucifix, mentre intentem descobrir cada dia l’alegria amagada de qui porta la santa fusta de la mà de Jesús.

Tornar a l'índex

1 F. Ocáriz, I. Celaya. Vivir como hijos de Dios. Pamplona: Eunsa, 1993, 54.

2 Sant Josepmaria Escrivà. Apunts d’una meditació, 28-IV-1963, a E. Burkhart, J. López, Vida quotidiana i santedat en l’ensenyament de sant Josepmaria, vol. 2, 37-38.

3 Sant Josepmaria Escrivà. Via Crucis: VII Estació.

«Jesús és el meu amic entranyable»

Els evangelis mostren Jesús en relació constant amb persones molt diferents: malalts que busquen curació, pecadors que anhelen el perdó, curiosos, fins i tot espies... Però entorn del mestre es mouen, sobretot, els seus amics. Així anomena Jesús els seus deixebles: «amics meus» (Lc 12,4). És emocionant contemplar el Senyor davant la tomba de Llàtzer; el seu plor commogut fa comentar als jueus: «Mireu com l’estimava» (Jn 11,36). Més endavant, durant l’Últim Sopar, explicarà als apòstols el sentit de la seva mort a la Creu: «Ningú no té un amor més gran que el qui dona la vida pels seus amics» (Jn 15,13). I, potser davant de la seva sorpresa, insisteix: «Ja no us dic servents, perquè el servent no sap què fa el seu amo. A vosaltres us he dit amics perquè us he fet conèixer tot allò que he sentit del meu Pare» (Jn 15,15).

Per l’amor que ens té, Jesús ens fa amics seus. El do de l’Esperit Sant ens situa en una relació nova amb Déu. Rebem el mateix Esperit de Crist, que ens fa fills del Pare i ens introdueix també en una intimitat especial amb Jesús: en realitat, ens identifica amb Ell. Tanmateix, en fer-ho no dissol la nostra individualitat, ni elimina la nostra personalitat. Per això, la identificació amb Crist es viu de la mà de l’amistat amb Ell. La vida de la gràcia inaugura una relació de tu a tu amb Déu: el coneixem en el seu misteri, i podem actuar com Ell. Aquesta unitat profunda de coneixement i d’intencions fa possible que, sent unes pobres criatures, experimentem Déu, com deia sant Agustí, en el més íntim de nosaltres mateixos; i que puguem estimar i procurar el mateix que Ell. En això —idem velle, idem nolle, estimar i rebutjar el mateix— consisteix precisament l’amistat.

«Un altre mediterrani»

Des de molt jove, sant Josepmaria va aprendre que Jesús era amic, i un amic molt especial. Va abocar aquesta antiga experiència en un punt de Camí: «Busques la companyia d’amics, que amb la conversa i l’afecte, amb el tracte, et fan més tolerable l’exili d’aquest món... tot i que els amics a vegades traeixen. —No ho trobo malament. Però... com és que no sovinteges cada dia amb més intensitat la companyia, la conversa del Gran Amic que mai no traeix?».1

Era una cosa que havia après temps enrere, i que els seus biògrafs posen en relació amb un consell que va rebre en la direcció espiritual durant el seminari.2 Amb els anys, va anar aprofundint en aquest descobriment de l’amistat de Crist. Possiblement un moment important d’aquest desenvolupament va tenir lloc en la temporada en què es va obrir davant dels seus ulls el panorama immens de la seva filiació divina. Mentre era a Segòvia, fent un recés espiritual, escrivia: «Dia primer. Déu és el meu Pare. —Y no surto d’aquesta consideració. —Jesús és el meu amic entranyable, (un altre mediterrani), que m’estima amb tota la bogeria divina del seu Cor. Jesús..., el meu Déu... que és home també».3

Ho descriu com un «altre mediterrani» —el primer era la paternitat de Déu—, és a dir, com una cosa que ja coneixia i que, tanmateix, s’obria davant la seva mirada de manera nova. Aquest descobriment va ser per a sant Josepmaria, en primer lloc, una font de consol. En aquells primers anys trenta tenia per davant la immensa tasca de fer la voluntat que Déu li havia manifestat el 2 d’octubre del 1928. Tenia un missatge que havia de transmetre a tots els homes, i de fer a l’Església. Però havia de fer-ho «amb una manca absoluta de mitjans materials: vint-i-sis anys, la gràcia de Déu i bon humor. I prou».4 El panorama obert per aquest nou horitzó li confirmava que en aquella missió no estava sol. L’acompanyava Jesús, el seu amic, que entenia perfectament totes les seves preocupacions i inquietuds, perquè Ell «és home també».

El Cor de Jesús va ser per a sant Josepmaria una doble revelació: de «la caritat immensa del Senyor», d’una banda, ja que «el Cor de Jesús és el Cor de Déu encarnat»;5 i, de l’altra, de la comprensió i la tendresa de Jesús davant les mateixes limitacions, dificultats i caigudes. En els seus moments d’oració va experimentar potser el que abocaria en un punt de Cami: «Jesús és el teu amic. —L’amic. —Amb cor de carn, com el teu. —Amb ulls de mirada amabilíssima, que van plorar per Llàtzer... I tant com a Llàtzer, t’estima a tu».6 Aquest amor, diví i humà alhora, infinit i proper, era un suport ferm que li permetria anar endavant en tota circumstància. A més, donava un realisme i una urgència nova a tota la seva vida interior.7

Un camí obert per a tothom

Sant Josepmaria animava les persones que se li apropaven a transitar el camí de l’amistat amb Crist. Els explicava que el tracte amb el mestre no necessita formalitats excessives ni mètodes complexos. N’hi ha prou amb apropar-s'hi amb senzillesa, com a qualsevol altre amic. Al cap i a la fi, aquesta és la manera en què el van tractar els qui més l’estimaven, mentre va viure entre ells: «Has vist amb quin afecte, amb quina confiança tractaven Crist els seus amics? Amb tota naturalitat, li tiren en cara les germanes de Llàtzer la seva absència: t’hem avisat! Si tu haguessis estat aquí!... —Confia-li a poc a poc: ensenya’m a tractar-te amb aquell amor d’amistat de Marta, de Maria i de Llàtzer; com et tractaven també els primers Dotze, tot i que al principi et seguien potser per motius no gaire sobrenaturals».8

Els joves que s’apropaven a sant Josepmaria quedaven meravellats davant la naturalitat amb què s’adreçava al Senyor i animava els altres a tractar-lo. Durant tota la seva vida va proposar sense cansament aquest camí. Un dels primers que glossaria els ensenyaments de sant Josepmaria ho expressava així: «Per arribar a aquesta amistat fa falta que tu i jo ens apropem a Ell, el coneguem i l’estimem».9 L’amistat requereix tracte, i això és el primer a què ens convida el descobriment de Jesús com a amic. «M’has escrit: “Fer oració és parlar amb Déu. Però, de què?” —De què? D’Ell, de tu: alegries, tristeses, èxits i fracassos, ambicions nobles, preocupacions diàries... febleses!: i accions de gràcies i peticions: i amor i desgreuge. En dues paraules: conèixer-lo i conèixer-te: “tractar-se!”».10

Ressona en aquestes paraules aquell noverim Te, noverim me del qual parlava sant Agustí: Senyor, que et conegui i que em conegui;11 i aquell «tractar d’amistat, estant moltes vegades tractant tot sol amb qui sabem ens estima»,12 de santa Teresa. En definitiva, el tracte personal amb Jesucrist és el nervi de la vida interior. I això, per als qui busquen la santedat al mig del món, consisteix a aprendre a trobar-lo en totes les circumstàncies del dia a dia, per entaular-hi amb ell un diàleg continu.

No es tracta d’un ideal irrealitzable, sinó d’una cosa que moltes persones han sabut posar per obra en la seva pròpia vida. En la feina quotidiana, en la vida familiar, als carrers de la ciutat i als camps, als senders de muntanya i al mar... a tot arreu podem reconèixer Crist que ens espera i ens acompanya com un amic. Innombrables vegades va repetir sant Josepmaria que «els fills de Déu hem de ser contemplatius: persones que, enmig del brogit de la multitud, sabem trobar el silenci de l’ànima en col·loqui permanent amb el Senyor: i mirar-lo com es mira un Pare, com es mira un Amic, a qui s’estima amb bogeria».13 Tota la nostra vida cap en la nostra oració, com passa en les converses entre amics, en les quals es parla de tot. «Els Fets dels Apòstols ens diuen que, després de la resurrecció, el Senyor reunia els seus deixebles i s’entretenien in multis argumentis. Parlaven de moltes coses, de tot el que li preguntaven: tenien una tertúlia».14

Juntament amb aquest tracte continu, que fa de la mateixa vida tema de conversa amb Déu, també podem procurar conèixer-lo cada vegada més, buscant-lo en alguns llocs en què ha volgut romandre de manera més explícita. Ara en repassarem tres.

Els relats dels amics del Senyor

Els evangelistes van recollir, inspirats per l’Esperit Sant, els principals records del Mestre. Sant Josepmaria era un enamorat de Jesús, i per això «la Sagrada Bíblia, especialment els Evangelis, no va ser només a les seves mans un bon llibre de lectura en el qual trobar abundant instrucció profitosa, sinó un lloc de trobada amb Crist».15

Des del principi, els qui s’apropaven a la tasca de l’Obra comprenien de seguida que aquell jove sacerdot era una ànima que vivia en íntima unió amb Déu. Aquesta intimitat s’evidenciava en la seva predicació: «“Es dirigia al Sagrari, per parlar amb Déu, amb el mateix realisme amb què ens parlava a nosaltres”, “i després un se sentia ficat entre els apòstols i deixebles del Senyor, com un d’ells”».16 Aquesta manera d’apropar-se a l’Escriptura és la mateixa que recomanava després. Moltes vegades ho haurem considerat: «Jo t’aconsello que, en la teva oració, intervinguis en els passatges de l’Evangeli, com un personatge més. Primer t’imagines l’escena o el misteri, que et servirà per recollir-te i meditar. En acabat, apliques l’enteniment, per considerar aquell tret de la vida del Mestre: el seu cor entendrit, la seva humilitat, la seva puresa, el seu compliment de la voluntat del Pare. Després li expliques tot allò que sol esdevenir-te en aquestes coses, el que et passa, què tens. Estigues a l’aguait, perquè potser Ell voldrà dir-te quelcom: i sorgiran aquestes mocions interiors, això d’atinar-hi, aquelles reconvencions».17

Amb aquest consell, ens estava obrint un secret de la seva ànima. Comentant aquesta manera d’apropar-se a l’Escriptura, assenyalava el beat Àlvar del Portillo: «La familiaritat amb Nostre Senyor, amb la seva mare, santa Maria, amb sant Josep, amb els primers dotze apòstols, amb Marta, Maria i Llàtzer, amb Josep d’Arimatea i Nicodem, amb els deixebles d’Emaús, amb les santes dones, és una cosa viva, conseqüència i resultat d’un conversar ininterromput, d’aquest posar-se en les escenes del sant Evangeli per ser un personatge més».18

La validesa d’aquesta manera de pregar queda ratificada per la vida i l’ensenyament de molts sants. És el mateix que han recomanat els últims pontífexs en assenyalar la importància d’apropar-nos a l’Evangeli amb una actitud d’oració, suggerint la pràctica de la lectio divina. Es tracta d’apropar-se a l’Evangeli sense pressa, amb deteniment. Començant per un passatge, podem aturar-nos i pensar: «Com seria allò?», i introduir-nos en l’escena «com un personatge més», imaginant la cara de la gent, el rostre de Jesús. Procurarem llavors comprendre el sentit de les seves paraules, sabent que en molts casos poden requerir una certa explicació, ja que es tracta d’un text antic, que pertany a una cultura en part diferent de la nostra. D’aquí ve la importància de tenir una versió del text que tingui prou anotacions, i de basar-se també en bons llibres sobre l’Evangeli i sobre l’Escriptura.

Després, llegim de nou el text i ens preguntem: «Senyor, què em diu a mi aquest text? Què vols canviar de la meva vida amb aquest missatge? Què em molesta en aquest text? Per què això no m’interessa?”, o bé: “Què m’agrada? Què m’estimula d’aquesta paraula? Què m’atreu? Per què m’atreu?”».19 Potser ens passa pel cap alguna persona necessitada que tenim a prop, potser recordem que hem de demanar perdó a algú... Finalment, considerem: Com puc respondre, amb la meva vida, al que em proposa Jesús en aquest text? «Estigues a l’aguait, perquè potser Ell voldrà dir-te quelcom: i sorgiran aquestes mocions interiors, això d’atinar-hi, aquelles reconvencions».20 Potser ens arrencarà una mica d’amor, un desig d’entrega, i, sempre, la seguretat que Ell ens acompanya. Aquesta contemplació de la vida del Senyor és fonamental per al cristià, ja que «tendeix a crear en nosaltres una visió sapiencial, segons Déu, de la realitat i a formar en nosaltres «el pensament del Senyor» (1Co 2,16)».21

Sens dubte, hi ha moltes vies per tractar Jesús a través de l’Escriptura. Per això, sant Josepmaria no pretenia oferir un mètode, sinó només donar alguns consells pràctics que poguessin servir per a la meditació i contemplació, fins a arribar a «prorrompre en afectes: actes d’amor o de dolor, accions de gràcies, peticions, propòsits..., que constitueixen el fruit madur de l’oració verdadera».22

El Senyor ens espera al Sagrari

«Quan t’apropes al Sagrari, pensa que Ell!... t’espera des de fa vint segles».23 L’Eucaristia és, sens dubte, un lloc privilegiat per trobar Jesucrist i entaular-hi amistat. Aquest és també el camí que va seguir sant Josepmaria. La seva fe en la presència viva de Crist es manifestava en tots els seus gestos davant del Santíssim. Encarnita Ortega, que el va conèixer als anys quaranta, recordava així la primera meditació que li va sentir predicar, a la qual va assistir amb certa curiositat: «El seu recolliment, ple de naturalitat, la seva genuflexió davant del Sagrari i la manera de desentranyar-nos l’oració preparatòria de la meditació, animant-nos a ser conscients que el Senyor era allà, i ens mirava i ens escoltava, em va fer oblidar immediatament el meu desig d’escoltar un gran orador»; en canvi, es va obrir pas al seu interior una viva percepció de «la necessitat d’escoltar Déu i de ser generosa amb Ell».24

El mateix recorden els qui el van veure celebrar la Santa Missa: «La manera de celebrar el Pare la Santa Missa, el to sincer i ple d’atenció amb què resava les diferents oracions, sense la més mínima afectació, les seves genuflexions i altres rúbriques litúrgiques, em van impressionar molt vivament: Déu era allà, realment present».25 No es tractava de coses especials, sinó de la manera d’estar i de moure’s, la intensitat de les oracions, el recolliment. També nosaltres podem tractar així Déu, si vivim amb la seguretat que Crist, l’«Amic entranyable», és veritablement present en l’Eucaristia. Als que vivien en la primera Residència de l’Obra, quan va ser possible per fi reservar el Senyor en el Sagrari, el Pare els recordava que Déu «era un resident més ‒el primer‒, per la qual cosa animava a cada un perquè estigués una estona fent-li companyia, el “saludés” amb una genuflexió en entrar i en sortir de DYA, o acudís al sagrari amb el pensament, des del seu dormitori».26

Són aquests petits detalls, quan posem el cor en ells, els que expressen i alhora alimenten la nostra fe: dirigir el nostre pensament a Déu quan vegem una església, fer-li alguna visita breu durant el dia, procurar viure la Missa amb intensitat i recolliment, traslladar-nos amb la imaginació davant el Sagrari per saludar el Senyor o per oferir-li el nostre treball... Petits detalls, els mateixos que vivim amb els nostres amics, quan els anem a veure o els enviem un missatge durant el dia.

Crist present en els qui ens envolten

El Manament de l’Amor és el signe distintiu dels que segueixen Crist. I no és només un mode de vida, sinó una cosa que neix de la fe en què el mateix Jesucrist és present en les persones que ens envolten. Es tracta d’una cosa profundament establerta en l’ensenyament del Senyor: en diferents ocasions ens recorda que, quan cuidem els qui ho necessiten —i tots, cada un a la seva manera, tenen necessitat de nosaltres—, en realitat és a Ell mateix a qui cuidem.27 Per això és tan important «reconèixer Crist, que ens ve a l’encontre, en els nostres germans els homes».28

Sant Josepmaria va procurar trobar Crist, en primer lloc, entre la gent més necessitada. En els primers anys trenta, va dedicar moltes hores a visitar famílies necessitades als ravals de Madrid, a cuidar malalts als hospitals de la capital, i a donar catequesi entre nens pobres. Més tard, va saber transmetre la urgència d’aquesta cura als joves que s’apropaven a l’Obra. A més, aquests mateixos joves experimentaven l’afecte —humà i diví— que el Pare els tenia. Francisco Botella, per exemple, recordava que, quan el va conèixer, el va acollir «com si em conegués de sempre; encara tinc en la meva memòria la seva mirada profunda que es va ficar en l’ànima i la seva alegria que em va remoure i em va omplir de goig i de pau. Em va semblar que em coneixia per dins i alhora, tot amb una naturalitat i senzillesa que em feien estar com amb la meva família».29 Un altre d’aquells joves, no especialment sentimental, reconeixia: «té una cura de nosaltres com no tindrien les nostres mares».30

En aquells joves, com en els pobres i malalts, sant Josepmaria havia trobat el seu amic. Anys més tard, «pensatiu, amb els seus fills al voltant, els preguntava: “fills meus, sabeu per què us estimo tant?” Es feia el silenci i afegia el Pare: “perquè veig bullir en vosaltres la sang de Crist”».31 Jesús, el seu Amic, l’havia portat a trobar-lo en la gent que l’envoltava, i particularment en els més necessitats. També nosaltres, al costat de l’Evangeli i l’Eucaristia, «estem cridats a servir Jesús crucificat en tota persona marginada, a tocar la seva carn beneïda en qui està exclòs, té gana o set, està nu, pres, malalt, aturat, perseguit, refugiat, emigrant. Allà trobem el nostre Déu, allà toquem el Senyor».32

Tornar a l'índex

1 Sant Josepmaria, Camí, n. 88.

2 Camí, edició criticohistòrica de P. Rodríguez, 3a ed., Rialp, Madrid 2004, comentari al n. 88. Cf. R. Herrando. Los años de seminario de Josemaría Escrivá en Zaragoza (1920-1925), Rialp, Madrid 2002, 197-201.

3 Sant Josepmaria, Apunts íntims, n. 1637 (citat a Camí, edició criticohistòrica, comentari al n. 422). El dia primer del recés va ser el 4 d’octubre del 32. El text va servir de base per a Forja, n. 2.

4 Carta 29-XII-1947/14-II-1966, n. 11, citat a A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. 1, Rialp, Madrid 1997, 308.

5 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 169.

6 Camí, n. 422.

7 Cf. ibíd., nn. 244, 436.

8 Sant Josepmaria. Forja, n. 495.

9 S. Canals. Ascética meditada, Rialp, Madrid 2011, cap. "Jesús, como amigo”.

10 Camí, n. 91.

11 Sant Agustí. Soliloquis II, 1.1.

12 Santa Teresa de Jesús. Libro de la vida, c. 8, n. 5.

13 Forja, n. 738.

14 Sant Josepmaria, citat a Dos meses de catequesis, vol. II, 651 (AGP, Biblioteca P04).

15 S. Hahn, “San Josemaría Escrivá, lector de la Sagrada Escritura”, a Romana, 40 (2005), disponible aquí.

16 Record de F. Botella, a J.L. González Gullón, DYA. La Academia y Residencia en la historia del Opus Dei (1933-1939), Madrid, Rialp 2016, 3a ed., 429.

17 Sant Josepmaria. Amics de Déu, n. 253.

18 Beat Àlvar del Portillo, “Presentació” a És Crist que passa.

19 Francesc, Ex. Ap. Evangelii gaudium (24-XI-2013), n. 153.

20 Amics de Déu, n. 253.

21 Benet XVI, Ex. Ap. Verbum Domini, (30-X-2010), n. 87.

22 Javier Echevarría, San Josemaría Escrivá, maestro de oración en la vida ordinaria”, Magnificat 2006, disponible aquí.

23 Camí, n. 537.

24 Record citat a A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. II, Rialp, Madrid 2002, 555.

25 Record de Francisco Ponz, a A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. II, 407.

26 DYA. La Academia y Residencia..., 342.

27 Cf. Mt 10,40; 25,40; Lc 10,16.

28 És Crist que passa, n. 111.

29 Record de F. Botella, a DYA. La Academia y Residencia..., 433.

30 Record de J. Jiménez Vargas, a DYA. La Academia y Residencia... 443.

31 Citat a A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. III, Rialp, Madrid 2003, 405.

32 Francesc, Via Crucis amb els joves durant la Jornada Mundial de la Joventut, 29-VII-2016.

«Descobrir l'amor de Jesús en les seves ferides»

Explica sant Joan que el dia de la resurrecció, al capvespre, els deixebles s'havien reunit a casa i «per por dels jueus, tenien les portes tancades» (Jn 20,19). Estaven tancats, plens de temor. Llavors, «Jesús va arribar, es posà al mig i els digué: –Pau a vosaltres. Dit això, els va mostrar les mans i el costat» (Jn 20,19-20). De cop i volta, l’angoixa d'aquells homes es va transformar en una profunda alegria. Van rebre la pau que el Senyor els portava, i van acollir després el do de l'Esperit Sant (Cf. Jn 20,22)

Molts detalls criden l'atenció en aquesta escena de l'Evangeli. Què esperaven els deixebles? Jesús es presenta inesperadament davant d'ells, i la seva presència els omple d'alegria i de pau. Coneixem algunes de les seves paraules i els seus gestos, però com devia ser la mirada que els va adreçar? L'havien abandonat. El van deixar sol. Van fugir covardament. Tanmateix, el Senyor no els ho retreu. Ell mateix els ho havia anunciat. Sabia que d'aquella debilitat en podia sorgir una conversió profunda: «Jo he pregat per tu» –deia a Pere abans de la passió– «perquè no defalleixi la teva fe; i tu, quan t’hauràs penedit, enforteix els teus germans» (Lc 22,31-32). El cor penedit dels deixebles podia acollir ara més plenament l'Amor que Déu els oferia. Altrament, potser ells –i Pere al capdavant– haurien continuat comptant potser massa amb les seves pròpies forces.

D'altra banda, per què Jesús els ensenya les mans i el costat? Hi ha quedat un rastre evident del turment de la crucifixió. I, tanmateix, la vista de les nafres no els omple de dolor, sinó de pau; no els provoca rebuig, sinó alegria. Ben pensat, aquestes marques dels claus i de la llançada són un segell de l'Amor de Déu. Es tracta d'un detall ple de sentit: Jesús va voler que al seu cos hi restessin les ferides de la Passió després de ressuscitar perquè no quedés cap escletxa a la desconfiança i ningú no pogués pensar que, en vista de la nostra resposta tantes vegades mediocre i fins i tot freda, es podia penedir del que havia fet. L'Amor de Crist és ferm i plenament conscient.

A més, per a l'incrèdul Tomàs les nafres havien de ser el senyal inequívoc de la Resurrecció. Jesús és el Fill de Déu, que veritablement ha mort i ha ressuscitat pels nostres pecats. «Les nafres de Jesús –ensenya el Sant Pare– són un escàndol per a la fe, però són també la comprovació de la fe. Per això, al cos de Crist ressuscitat les nafres no desapareixen, hi resten, perquè aquelles nafres són el signe permanent de l'amor de Déu per nosaltres, i són indispensables per a creure en Déu. No per a creure que Déu existeix, sinó per a creure que Déu és amor, misericòrdia, fidelitat. Sant Pere, citant Isaïes, escriu als cristians: «amb les seves ferides us curava» (1Pe 2,24; cf. Is 53,5)».1

La tradició espiritual ha trobat a les nafres del Senyor una font de dolçor. Sant Bernat, per exemple, escrivia: «A través d'aquestes clivelles, puc libar mel silvestre i oli de roques de pedrenyal (cf. Dt 32,13), és a dir, puc tastar i veure que bo que és el Senyor».2 En aquestes ferides reconeixem l'Amor sense mesura de Déu. Del seu cor traspassat brolla el do de l'Esperit Sant (cf. Jn 7,36-39). Alhora, les ferides del Senyor són un refugi segur. Descobrir la fondària d'aquestes obertures pot obrir un nou mediterrani en la nostra vida interior.

«La Nafra Santíssima de la mà dreta del meu Senyor»

«Fiqueu-vos a les nafres de Crist», suggeria sant Joan d'Àvila: «allà diu Ell que hi viu el seu colom, que és l'ànima que en simplicitat el busca».3 «Dins de les teves nafres, amaga'm», resa una coneguda oració. També sant Josepmaria farà seva aquesta manera d’acostar-se al Mestre, tan arrelada entre els cristians. Així, el 1933, anota: «Ficar-me cada dia en una nafra del meu Jesús».4

Aquesta és una de les devocions que mantindrà al llarg de tota la seva vida, i que recomanarà també als joves que se li acostaran.5 Amb tot, pren un relleu especial arran d'una experiència que li va obrir un panorama nou, immens, i que va tenir lloc en plena guerra civil espanyola, mentre vivia a Burgos. Era una època de patiment per a ell: els seus fills en l'Opus Dei es trobaven escampats per la península; uns als fronts de batalla, d’altres amagats en diferents punts, alguns d'ells encara a la zona on hi havia persecució religiosa. El mateix passava amb la seva mare i els seus germans. De les seves filles espirituals, en fi, amb prou feines en tenia notícies. A més, alguns dels que abans l’havien seguit havien perdut la vida durant la guerra.

En aquestes circumstàncies, sant Josepmaria se sentia cridat a redoblar els seus esforços, la seva oració i, en particular, les seves penitències. Tanmateix, al principi del mes de juny del 1938, mentre es dirigia al Monestir de las Huelgas, on estava duent a terme una tasca d'investigació, rep una llum de Déu especial, que descriu en una carta a Juan Jiménez Vargas aquell mateix dia:

«Estimat Juanito: Aquest matí, caminant cap a les Huelgas,a on vaig anar per fer la meva oració, he descobert una Mediterrània: la Nafra Santíssima de la mà dreta del meu Senyor. I encara hi soc: tot el dia entre petons i adoracions. Veritablement, que n’és d’amable la Santa Humanitat del nostre Déu! Demana-li tu que Ell em doni el seu veritable Amor: així quedaran ben purificades totes les meves altres afeccions. No s’hi val a dir: cor, a la Creu!: perquè, si una Ferida de Crist neteja, guareix, calma, enforteix i encén i enamora, què no faran les Cinc obertes a la fusta? Cor, a la Creu!: Jesús meu, què més voldria jo! Entenc que, si continuo amb aquesta manera de contemplar (m’hi va ficar Sant Josep, el meu Pare i Senyor, a qui vaig demanar que em bufés), em tornaré més chalao que mai no he estat. Prova-ho tu!».6

Feia temps que recorria el camí de la Humanitat del Senyor. També la devoció a les nafres de Crist. Amb tot, inopinadament, es va obrir davant d'ell com «una Mediterrània». Es va endinsar de cop i volta en el significat d’Amor redemptor que tenien aquelles ferides, i va comprendre que la millor manera de correspondre a tan gran Amor no consistia en el que ell pogués fer, sinó justament a submergir-s’hi: contemplant-lo i deixant-se abraçar completament per aquest Amor.

Continua la carta precisament fent referència a l'esforç que li suposa la seva situació: «Sento una enveja enorme dels que són als fronts, malgrat tot.» I al·ludeix a la figura cèlebre d'un sacerdot castrense, conegut per la seva vida penitent: «Se m’acut pensar que, si no tingués ben assenyalat el meu camí, seria magnífic deixar curt el P. Doyle. Però... això m'aniria molt bé: mai no m’ha costat gaire la penitència. Sens dubte, aquesta és la raó que em portin per un altre camí: l'Amor». El seu camí és l'Amor: estimar i deixar-se estimar. En acomiadar-se, es referma en aquesta convicció: «Una abraçada. Des de la Nafra de la mà dreta, et beneeix el teu Pare».7

Aquell esdeveniment, aquella llum inesperada, va ser un signe d'esperança i va constituir sens dubte un estímul per al seu treball sacerdotal. Gràcies a aquesta il·luminació divina, una realitat coneguda i meditada moltes vegades–un camí transitat i recomanat per ell mateix– es va convertir de sobte en una novetat, una mina de riquesa inesgotable, de la qual ja no va voler separar-se.

Defensats per l'Amor

Les nafres de Jesús són un recordatori perenne del seu Amor, que va arribar fins a l'extrem en el seu sacrifici a la Creu. Déu no es penedeix d'estimar-nos. Per això, la contemplació d'aquest Amor seu és una font d'esperança. A la vista del Ressuscitat, que conserva les marques de la seva Passió, ens adonem que «precisament aquí, en el punt extrem de la seva humiliació –que és també el punt més alt de l'amor– hi ha germinat l'esperança. Si algú de vosaltres pregunta: “Com neix l'esperança?”. “De la creu. Mira la creu, mira el Crist Crucificat i d'aquí t'arribarà l'esperança que ja no desapareix, la que dura fins a la vida eterna”».8 A la Creu va néixer i reneix sempre la nostra esperança. Així, «amb Jesús cada foscor nostra pot ser transformada en llum, tota derrota en victòria, tota desil·lusió en esperança. Tota: sí, tota».9 És aquesta seguretat la que feia exclamar sant Pau: «Qui ens separarà de l'amor de Crist? La tribulació, l'angoixa, la persecució, la fam, la nuesa, el perill, l'espasa? (…)Però, de tot això, en sortim plenament vencedors gràcies a aquell qui ens estima» (Rm 8,35-37).

Quan constatem la nostra debilitat i el nostre pecat, sovint se'ns pot esmunyir dins l'ànima, de maneres diverses, la temptació de la desesperança. El que en algun moment havíem acceptat potser amb frivolitat o certa condescendència, es presenta de cop com un absurd «no», una manotada al Déu que ens estima. També la nostra resposta tèbia i desganada pot ser un motiu de desesperació. Però tot això no és més que un seguit de temptacions del mateix que ens va fer caure. Contemplar les nafres del Senyor pot ser la millor manera de reaccionar: les seves nafres ens recorden que el seu Amor és «fort com la mort» (Ct 8,6). Més encara, perquè el seu Amor ha vençut la mort. Un poeta contemporani ho expressa d'una manera tan sintètica com bonica: «Rentat per l'aigua del costat / i dins de la ferida defensat / de tant no que només porta no res, / de tant tebi sí, de tanta treva».10

Tornar a contemplar la Humanitat del Senyor, ferida pels nostres pecats, ressuscitada, pot ser per a nosaltres una font d'esperança. Com als deixebles, Jesús no ens mira amb ressentiment. No ens retreu els nostres pecats, les nostres debilitats, les nostres traïcions. Al contrari, ens reafirma, perquè el seu amor és veritablement incondicional. No ens diu: «T'estimo, si fas bondat», sinó «t'estimo, per a mi ets un tresor, i ho continuaràs sent passi el que passi». Aquesta consciència, que pot néixer contemplant les ferides obertes al cos del Senyor, ens omplirà d'alegria i de pau. Passi el que passi, ens hi podem refugiaracollir-nos de nou al perdó de Déu: «En la meva vida personal –explicava el Sant Pare en una homilia–, he vist moltes vegades el rostre misericordiós de Déu, la seva paciència; he vist també en moltes persones la determinació d'entrar en les nafres de Jesús, tot dient-li: “Senyor soc aquí, accepta la meva pobresa, amaga a les teves nafres el meu pecat, renta'l amb la teva sang”. I he vist que Déu ho ha fet sempre, ha acollit, ha consolat, ha rentat, ha estimat».11

Reconèixer la nostra petitesa no és una derrota, ni una humiliació. Podria ser-ho, si Déu fos algú que volgués dominar-nos. Però no ho és. És l'Amor el que el mou: l'Amor incondicional que ens dona, i que espera que sapiguem acollir.

El camí de la compassió

Hi ha moltes maneres d’acostar-se a les nafres del Senyor: «Aneu-hi com més us commogui», aconsellava sant Josepmaria.12 Sabem com li agradava endinsar-se amb la imaginació en l'Evangeli. A Sant Rosari, per exemple, contemplant el primer misteri gloriós, comenta: «I, abans d’acabar la dena, tu has besat les nafres dels seus peus..., i jo, més atrevit —soc més infant— he posat els meus llavis sobre el seu costat obert».13

Recordant la manera com sant Josepmaria feia l'acció de gràcies de la Missa, lloc privilegiat per renovar diàriament la seva trobada personal amb l'Amor de la seva Vida, monsenyor Xavier Echevarría descrivia com «s'agenollava els primers minuts, a terra o al reclinatori: mirant el crucifix de butxaca agafat entre les mans, recitava l'oració En ego [Mireu-me, oh el meu estimat i bon Jesús]. Mentre repetia les paraules que es referien a les nafres del Senyor, besava devotament cadascuna».14

Les ferides del Senyor, que amb tanta profunditat va descobrir sant Josepmaria aquell matí de juny, no només revelen l'Amor que el Senyor ens té: són alhora una invitació a coredimir amb Ell, com ho fa santa Maria; a ser el seu Cirineu, a consolar-lo per tantes ofenses que fereixen el seu Cor, sobretot perquè fereixen el nostre... Una crida, en fi, a cuidar-lo precisament en aquells «germans meus més petits» amb qui s'identifica, en qui d'alguna manera ha volgut quedar-se (Cf. Mt 25,40).

Per això, dins de l'itinerari que va portar sant Josepmaria a descobrir aquella Mediterrània –sens dubte una llum de Déu–, no s'han d'oblidar l'enorme quantitat d'hores que va dedicar a cuidar malalts i gent sense recursos pels barris més pobres de Madrid. Aquesta és sens dubte una manera formidable de descobrir l'Amor de Déu: sortir de nosaltres mateixos per tocar Jesús en les persones que pateixen. Es tracta, sens dubte, d'un camí segur.

Aquesta via ens porta a deixar-nos interpel·lar per Ell, a acostar-nos a les seves nafres i a respondre amb amor al seu Amor. Aprenem així a viure amb els altres la mateixa tendresa que Déu aboca sobre la nostra debilitat personal. Per aquest camí, la nostra pròpia vida adquireix un sentit renovat de missió que ens llança més enllà de nosaltres mateixos amb l’auxili no de les nostres forces, sinó d’una crida que ve de Déu, que ens transforma i compta amb nosaltres per sembrar al món la seva pau i la seva alegria. El Sant Pare insisteix incansablement en aquest punt: «De vegades sentim la temptació de ser cristians mantenint una prudent distància de les nafres del Senyor. Però Jesús vol que toquem la misèria humana, que toquem la carn sofrent dels altres. (…) Quan ho fem, la vida sempre se'ns complica meravellosament i vivim la intensa experiència de ser poble, l'experiència de pertànyer a un poble».15

Ficar-nos a les nafres de Crist, pel camí de la compassió i de la contemplació, pot obrir-nos una autèntica Mediterrània: aprendrem així a refugiar-nos en aquestes ferides d'Amor, i a estimar amb tot el cor els qui ens envolten, començant pels qui més ho necessiten; persones que sovint són a la vora del camí, a casa nostra mateix.

Tornar a l'índex

1 Francesc, Homilia, 27-IV-2014.

2 Sant Bernat, Sermó 61 (Sobre el llibre del Càntic dels Càntics ), 4. Testimonis abundants sobre aquesta devoció, i una manera de viure-la, es poden trobar a P. Beteta, Mirarán al que traspassaron, Rialp, Madrid 2009.

3 Sant Joan d'Àvila, Epistolari, carta 47. Cf. Ct 2,16.

4 Sant Josepmaria, Apuntes íntimos, n. 1799b, de 1933, a Santo Rosario. Edición critico-histórica, Rialp, Madrid 2010, comentari al primer misteri gloriós, p. 226, nota 5.

5 «Em quedaré ficat cada dia, complint un propòsit antic, a la Nafra del Costat del meu Senyor:» Sant Josepmaria, Apuntes íntimos, n. 1763, de 1934; a Camino. Edición crítico-histórica, Rialp, Madrid 2004, 3a ed., comentari al n. 288.

6 Sant Josepmaria, Carta a Juan Jiménez Vargas, 6-VI-1938, a A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. 2, Rialp, Madrid 2002, 288-289.

7 Ibídem.

8 Francesc, Audiència general, 12-IV-2017.

9 Ibídem.

10 Julio Martínez Mesanza, “Defendido”, a Gloria, Rialp, Madrid 2016.

11 Francesc, Homilia, 7-IV-2013.

12 Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 303.

13 Sant Josepmaria, Sant Rosari, primer misteri gloriós.

14 Javier Echevarría, Memoria del Beato Josemaría, Rialp, Madrid 2000, p. 235.

15 Francesc, Ex. Ap. Evangelii Gaudium (24-IX-2013), n. 270.

«No parleu: escolteu-lo»

Abans de tornar al costat del Pare, Jesús va advertir als seus apòstols: «I jo faré venir damunt vostre aquell que el meu Pare ha promès. Quedeu-vos a la ciutat fins que sigueu revestits de la força que us vindrà de dalt» (Lc 24,49). Els apòstols es van quedar a Jerusalem, esperant el que Déu havia promès. En realitat, la promesa, el do, era el mateix Déu, en el seu Esperit Sant. Pocs dies més tard, a la festa de Pentecosta, el van rebre, i es van omplir de la gràcia de Déu. «Els deixebles, que ja eren testimonis de la glòria del Ressuscitat, van experimentar en si mateixos la força de l’Esperit Sant: les seves intel·ligències i els seus cors s’obriren a una llum nova».1 Aquell mateix dia van començar a predicar amb audàcia i, en escoltar les paraules de sant Pere, explica l’Escriptura que van ser batejats i «s’afegiren als germans unes tres mil persones» (Ac 2,41).

Sant Josepmaria recordava sovint que el do de l’Esperit Sant no és un record del passat, sinó un fenomen sempre actual. «També nosaltres, com aquells primers que s’acostaren a sant Pere el dia de la Pentecosta, hem estat batejats. En el Baptisme, el Nostre Pare Déu ha pres possessió de les nostres vides, ens ha incorporat a la de Crist i ens ha enviat l’Esperit Sant.»2 En el baptisme primer, i després en la confirmació, hem rebut la plenitud del do de Déu, la vida de la Trinitat.

Descobrir el Paraclet

El do de Déu, la Salvació que rebem, no és una cosa, sinó una persona. Per això, tota la vida cristiana neix de la relació personal amb el Déu que ve a habitar els nostres cors. Aquesta és una veritat coneguda: es troba en el fonament de la vida de fe. Tanmateix, pot ser també quelcom que hàgim de descobrir.

«Al llarg de l’any 1932 assistim a un fort desenvolupament de la devoció a l’Esperit Sant en sant Josepmaria», assenyala un dels millors coneixedors de la seva obra.3 Després de mesos intentant tractar més el Paraclet, rep una llum particular que li obre un nou panorama, com sabem per una anotació d’aquell mateix dia:

«Vuitena de tots els Sants —dimarts— 8-XI-32: Aquest matí, encara no fa una hora, el meu P. Sánchez m’ha descobert ‘un altre Mediterrani’. M’ha dit: ‘tingueu amistat amb l’Esperit Sant. No parleu: escolteu-lo’. I des de Leganitos, fent oració, una oració mansa i lluminosa, vaig considerar que la vida d’infantesa, en fer-me sentir que soc fill de Déu, em va donar amor al Pare; que, abans, vaig anar per Maria a Jesús, a qui adoro com a amic, com a germà, com a amant seu que soc... Fins ara, sabia que l’Esperit Sant habitava en la meva ànima, per santificar-la..., però no vaig agafar aquesta veritat de la seva presència. Han estat necessàries les paraules del P. Sánchez: sento l’amor dins meu: i vull tractar-lo, ser-ne l’amic, el confident..., facilitar-li la feina de polir, d’arrencar, d’encendre... No ho sabré fer, tanmateix: Ell em donarà forces, Ell ho farà tot, si jo vull... que sí que ho vull! Diví Hoste, Mestre, Llum, Guia, Amor: que sàpiga el pobre ase complimentar-te, i escoltar les teves lliçons, i encendre’s, i seguir-te i estimar-te –Propòsit: freqüentar, si és possible sense interrupció, l’amistat i el tracte amorós i dòcil de l’Esperit Sant. Veni Sancte Spiritus!...4

En aquestes notes, sant Josepmaria recull l’itinerari espiritual pel qual Déu l’havia anat portant: el descobriment de la filiació divina, la mediació de Maria cap a Jesús, el tresor de l’amistat de Crist... fins a prendre consciència de la presència de l’amor de Déu dins seu. Com va escriure molts anys més tard, arriba un moment en què el cor necessita «distingir i adorar cadascuna de les persones divines. (…) I s’entreté amorosament amb el Pare i amb el Fill i amb l’Esperit Sant; i se sotmet fàcilment a l’activitat del Paraclet vivificador, que se’ns dona sense que ho meresquem: els dons i les virtuts sobrenaturals!»5

Que l’Esperit Sant habita en l’ànima del cristià és una cosa que ell ja sabia, però no l’havia captat encara com a una cosa viscuda, experimentada en profunditat. Amb motiu d’aquelles paraules del seu director espiritual, s’obre davant dels seus ulls un nou horitzó, quelcom que no només entén, sinó que sobretot viu: «sento l’amor dins meu». Davant d’aquesta meravella, s’encén en desitjos de correspondre, i es posa a disposició d’aquest amor: «vull tractar-lo, ser-ne l’amic, el confident..., facilitar-li la feina de polir, d’arrencar, d’encendre...». I davant la por de no ser-ne capaç, de no estar a l’altura, apareix la seguretat que és Déu qui ho farà, si ell el deixa.

Acollir el do de Déu

El primer que crida l’atenció en el Mediterrani que s’obre davant de sant Josepmaria és el protagonisme de Déu. Unes setmanes més tard va donar forma al que va ser el núm. 57 de Camí: «Sovinteja el tracte amb l’Esperit Sant —el Gran Desconegut—, que és qui t’ha de santificar».6 La nostra santedat és obra de Déu, tot i que moltes vegades aquest Déu que ens santifica s’hagi convertit en «el Gran Desconegut».

En un món com el nostre, que posa l’accent en el fer humà i en el fruit del nostre esforç, no sempre tenim present que la Salvació que rebem de Déu és fonamentalment un do gratuït. En paraules de sant Pau: «per la gràcia que heu estat salvats per mitjà de la fe» (Ef 2,8). Sens dubte, l’afany que posem nosaltres és important, i no és el mateix viure d’una manera o d’una altra. Tanmateix, tot el nostre obrar es basa en la seguretat que «el cristianisme és gràcia, és la sorpresa d’un Déu que, satisfet no només amb la creació del món i de l’home, s’ha posat al costat de la seva criatura».7 I això és una cosa que cadascú ha de descobrir de manera personal. Com li agrada repetir al papa Francesc, es tracta de reconèixer que «Déu és el que et ‘primerea’. Hom el busca, però Ell et busca primer. Hom el vol trobar, però Ell ens troba primer».8

D’aquest descobriment neix «un principi essencial de la visió cristiana de la vida: la primacia de la gràcia».9 Amb el pas dels anys, no han perdut actualitat les paraules amb les quals sant Joan Pau II preparava l’Església per al nou mil·lenni. Concretament, el Papa ens posava en guàrdia davant d’una temptació que es pot insinuar en la vida espiritual o la missió apostòlica: «pensar que els resultats depenen de la nostra capacitat de fer i programar».10 Així, podríem considerar que la nostra vida interior no és tan intensa com esperàvem, perquè no hi posem prou esforç, o que el nostre apostolat no ofereix el fruit previst, perquè ens ha faltat exigència. Això pot ser part del problema, però no l’explica totalment. Els cristians sabem que és Déu qui fa les coses: «les obres apostòliques no creixen per les forces humanes, sinó amb el buf de l’Esperit Sant».11 Vet aquí una altra manera de reconèixer que la nostra vida no val pel que fem, ni perd valor pel poc que fem, o pels nostres fracassos... mentre tornem cap a aquest Déu que ha volgut viure entre nosaltres. «Viure segons l’Esperit Sant és viure de fe, d’esperança, de caritat; deixar que Déu prengui possessió de nosaltres i canviï els nostres cors de soca-rel, per fer-los a la seva mida».12 L’autèntic punt de partida per a la vida cristiana, «per fer les bones obres» que el nostre Pare Déu ens confia (Ef 2,10) és, doncs, un rebre agraït —acollir el do de Déu— que ens porta a viure en l’abandonament esperançat propi dels fills de Déu.13

«Freqüentar el tracte amorós i dòcil de l’Esperit Sant»

Acollir el do de Déu és rebre una persona, i per això s’entén el consell del P. Sánchez a sant Josepmaria: «tingueu amistat amb l’Esperit Sant. No parleu: escolteu-lo». Amb una persona es té amistat, i l’amistat creix en el diàleg. Per això, en descobrir la presència personal de Déu en el seu cor, sant Josepmaria va fer un propòsit concret: «freqüentar, si és possible sense interrupció, l’amistat i el tracte amorós i dòcil de l’Esperit Sant». Això és el que podem posar de la nostra part per escoltar-lo.

Es tracta d’un camí transitable per a tots els cristians: obrir-se contínuament a l’acció del Paraclet, escoltar-ne les inspiracions, deixar que ens porti «cap a la veritat sincera» (Jn 16,13). Jesús havia promès als Dotze: Ell «us farà recordar tot el que jo us he dit, i us ho farà entendre» (Jn 14,26). L’Esperit Sant és qui ens permet viure segons els designis de Déu, ja que Ell és també qui ens «anunciarà l’esdevenidor» (Jn 16,13).

Els primers cristians van comprendre aquesta realitat, i sobretot la van viure. «Amb prou feines hi ha una pàgina dels Fets dels Apòstols que no ens parli d’Ell i de l’acció per la qual guia, dirigeix i anima la vida i les obres de la primitiva comunitat cristiana».14 En efecte, «tots els qui són guiats per l’Esperit de Déu són fills de Déu» (Rm 8,14). I ens deixem portar per Ell quan ens intentem entrenar un dia i un altre en la «difícil disciplina de l’escolta».15 Tractar l’Esperit Sant és intentar escoltar-ne la veu, «que et parla a través dels fets de la vida diària, a través de les alegries i els patiments que l’acompanyen, a través de les persones que estan al teu costat, a través de la veu de la teva consciència, assedegada de veritat, de felicitat, de bondat i de bellesa».16

En aquest sentit, és interessant un passatge de l’últim llibre entrevista de Benet XVI. El periodista li pregunta si no hi ha moments en què el Papa «es pot sentir terriblement sol»: «Sí —respon Benet XVI—, però gràcies al fet que em sento tan vinculat amb el Senyor, mai no estic del tot sol»; i de seguida afegeix: «Un senzillament sap: no soc jo qui fa això. Sol no ho podria fer. Ell sempre és allà. Només haig d’escoltar i obrir-me de bat a bat a Ell».17 La perspectiva de compartir la vida amb Déu, de viure de l’amistat amb Ell, és avui tan atractiva com sempre. Però, l’entrevistador continua, «com s’aconsegueix aquesta escolta, aquest obrir-se de bat a bat a Déu?». El Papa emèrit riu, i el periodista insisteix: «quina és la millor manera de fer-ho?» Amb senzillesa, respon Benet XVI: «Doncs suplicant al Senyor —m’has d’ajudar ara!— i recollint-se interiorment, estant en silenci. I després sempre es pot tornar a trucar a la porta amb l’oració, i acostuma a funcionar».18

Aprendre a reconèixer la seva veu

En la nostra pròpia vida d’oració, potser sense pretendre-ho, de vegades podem esperar fenòmens una mica extraordinaris que ens assegurin que estem parlant amb Déu, que Ell ens escolta, que ens parla. La vida espiritual, en canvi, es fa d’una manera més quotidiana. Més que rebre gràcies especials, es tracta d’«ésser sensibles a allò que l’Esperit diví promou al voltant nostre i en nosaltres mateixos».19

«Tots els qui són guiats per l’Esperit de Déu són fills de Déu» (Rm 8,14). Aquesta guia del Paraclet sol consistir a donar-nos —més que indicacions concretes—, llums, orientacions. De maneres molt variades, i amb els temps de cadascú, va il·luminant els esdeveniments petits i grans de la nostra vida. Així un detall i un altre van apareixent d’una manera nova, diferent, amb una llum que mostra un sentit més clar al que abans era borrós i incert.

Com rebem aquesta llum? De mil maneres diferents: en llegir l’Escriptura, els escrits dels sants, un llibre d’espiritualitat; o en situacions inesperades, com durant una conversa entre amics, en llegir una notícia... Hi ha infinitat de moments en què l’Esperit Sant ens pot estar suggerint alguna cosa. Però Ell confia en la nostra intel·ligència i la nostra llibertat per donar forma als seus suggeriments. Convé aprendre a pregar a partir d’aquestes llampades; meditar-les sense pressa, dia rere dia; aturar-se en l’oració i preguntar al Senyor: “Amb aquest assumpte que em preocupa, amb això que m’ha passat, què em vols dir?, què em proposes per a la meva vida?”

En aquesta escolta pacient és bo tenir en compte que la veu de l’Esperit Sant pot aparèixer en el nostre cor barrejat amb altres de molt diverses: el nostre egoisme, les nostres apetències, les temptacions del diable... Com podem anar reconeixent el que ve d’Ell? En això, com en tantes coses, no hi ha proves irrefutables; però hi ha signes que ajuden a discernir-ne la presència. En primer lloc, cal tenir en compte que Déu no es contradiu: no ens demanarà res contrari als ensenyaments de Jesucrist, recollits en l’Escriptura i ensenyats per l’Església. Tampoc no ens suggerirà res que s’oposi a la nostra vocació. En segon lloc, hem de fer atenció al que impliquen aquestes inspiracions. Pels fruits es coneix l’arbre (cf. Mt 7,16-20); i, com escriu sant Pau, «els fruits de l’Esperit són: amor, goig, pau, paciència, benvolença, bondat, fidelitat, dolcesa i domini d’un mateix» (Ga 5,22-23). La tradició espiritual de l’Església és constant en assenyalar que «l’Esperit de Déu produeix inevitablement pau en l’ànima; el dimoni produeix inevitablement inquietud».20 Al llarg del dia ens passaran pel cap infinitat d’idees felices; idees de servei, de cura, d’atenció, de perdó. Sovint no haurem tingut sense més ni més una bona idea, sinó que l’Esperit Sant ens està movent el cor. Secundar aquestes inspiracions del Paraclet ens omplirà de l’autèntic gaudium cum pace: una alegria plena de pau.

La docilitat al Paraclet és, en fi, una actitud que convé conrear serenament, amb l’ajuda de la direcció espiritual. No deixa de ser significatiu que aquest horitzó s’obrís a sant Josepmaria precisament en aquest context. El consell que va rebre —«escolteu-lo»— revela també la consciència que el Pare Sánchez tenia de la seva missió com a director espiritual: facilitar que l’Esperit Sant prengués cada vegada més la guia d’aquesta ànima, «facilitar-li la feina de polir, d’arrencar, d’encendre...». Aquesta és la tasca dels qui acompanyen els altres en la seva vida espiritual: ajudar-los a conèixer-se, perquè puguin discernir millor el que el Paraclet els pot estar demanant. Així, de mica en mica, cadascú va aprenent a veure Déu en el que li passa i en el que passa al món.

Ancorats en l’amor de Déu, amb l’alè de l’Esperit Sant

Des de l’Ascensió del Senyor al cel i l’enviament de l’Esperit Sant a Pentecosta, vivim en el temps de la missió: Crist mateix ens ha confiat la tasca de portar la Salvació al món sencer. El sant Pare ho ha comentat repetides vegades, en parlar del «dinamisme de “sortida” que Déu vol provocar en els creients»,21 assenyalant al mateix temps que, amb la tasca, ens ha donat la força per complir-la. En efecte, aquest dinamisme «no és una estratègia, sinó la força mateixa de l’Esperit Sant, caritat increada».22

En les seves catequesis sobre l’esperança, el papa Francesc ha recordat la importància de deixar-nos guiar per l’Esperit Sant, amb una imatge molt estimada pels Pares de l’Església: «La carta als Hebreus compara l’esperança amb una àncora (cf. 6,18-19); i a aquesta imatge hi podem afegir la de la vela. Si l’àncora és el que dona a la barca la seguretat i la té “ancorada” entre les ones del mar, la vela és, en canvi, el que la fa caminar i avançar per les aigües. L’esperança és realment com una vela que recull el vent de l’Esperit Sant i el transforma en força motriu que empeny la barca, segons els casos, cap al mar o cap a la riba».23

Viure ancorats en la fondària de l’amor de Déu ens proporciona seguretat; viure pendents de l’Esperit Sant ens permet avançar amb la força de Déu i en la direcció que Ell ens suggereix: «volar, sense suports en res d’aquí, pendent de la veu i de l’alè de l’Esperit».24 Totes dues coses neixen de la unió amb Déu. Per això, «l’Església necessita imperiosament el pulmó de l’oració».25 Els últims papes ho han recordat constantment: si volem complir la missió que Crist ens va confiar amb el mateix Esperit que el movia a Ell, no hi ha cap altre camí que l’oració, el tracte continu i confiat amb el Paraclet. D’aquí la importància de descobrir el Mediterrani de la presència viva de Déu en el nostre cor. I navegar mar endins guiats per l’Esperit Sant, «llum, foc, ventada impetuosa (...) que encén la flama i la fa capaç de provocar incendis d’amor».26

Tornar a l'índex

1 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 127.

2 Ibídem, núm. 128.

3 P. Rodríguez, comentari al núm. 57 de l’edició criticohistòrica de Camí, p. 269.

4 Sant Josepmaria, Apunts íntims, núm. 864, a P. Rodríguez, Camí. Edició criticohistòrica, comentari al núm. 57, p. 270. S’hi remet un estudi de J. L. Illanes, “Trato con el Espíritu Santo y dinamismo de la experiencia espiritual. Consideraciones a partir de un texto del Beato Josemaría Escrivá”, a P. Rodríguez [et al.] El Espíritu Santo y la Iglesia: XIX Simposio Internacional de Teología de la Universidad de Navarra, Servei de Publicacions de la Universidad de Navarra, 1999, 467-479 (disponible aquí).

5 Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 306.

6 Cf. P. Rodríguez, Camí. Edició criticohistòrica, comentari al núm. 57. L’autor data la redacció d’aquest punt el 22-XI-1932.

7 Sant Joan Pau II, Carta ap. Novo millennio ineunte, 6-I-2001, núm. 4.

8 S. Rubin, F. Ambrogetti, El Papa Francisco. Conversaciones con Jorge Bergoglio, Ediciones B, Barcelona 2013, 48.

9 Sant Joan Pau II, Novo millennio ineunte, núm. 38.

10 Ibídem.

11 Sant Josepmaria, Converses, núm. 40.

12 És Crist que passa, núm. 134.

13 Cf. F. Ocáriz, Carta pastoral, 14-II-2017, núm. 8.

14 És Crist que passa, núm. 127.

15 Sant Joan Pau II, Discurs, 5-VI-2004.

16 Ibídem.

17 Benet XVI, Últimes converses, Missatger, Bilbao 2016, 284.

18 Ibídem.

19 És Crist que passa, núm. 130.

20 J. Philippe, En la escuela del Espíritu Santo, Rialp, Madrid 2005, 53. Sobre aquesta qüestió, en general, cf. 45-64.

21 Francesc, Ex. Ap. Evangelii Gaudium (24-XI-2013), núm. 20.

22 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14-II-2017, núm. 9.

23 Francesc, Audiència General, 31-V-2017.

24 Sant Josepmaria, Forja, núm. 994.

25 Francesc, Evangelii gaudium, núm. 262.

26 Amics de Déu, núm. 244.

«A Jesús, per Maria»

Al peu de la Creu acompanyaven el Senyor la seva Mare, santa Maria, algunes altres dones i Joan, el deixeble més jove. Només aquestes persones, poques, eren al seu costat en aquelles hores dramàtiques. Aquestes... i una multitud de curiosos i oportunistes, el grapat de soldats que l’havia portat al Calvari, i els acusadors que se’n continuaven burlant, potser assaborint la seva «victòria». I els altres deixebles? Havien fugit.

El mateix Joan ens explica que «quan Jesús veié la seva mare i, al costat d’ella, el deixeble que ell estimava, digué a la mare: - Dona, aquí tens el teu fill. Després digué al deixeble: Aquí tens la teva mare» (Jn 19,26-27). I, l’evangelista acaba dient, «i d’aleshores ençà el deixeble la va acollir a casa seva.» (Jn 19,27).

En el jove apòstol, la Mare de Crist «és lliurada a l’home —a cadascun i a tots— com a mare».1 Des d’aquell moment, Maria és Mare dels cristians. Els primers deixebles ho van comprendre de seguida. Entorn d’Ella es van reunir en sentir l’absència del Senyor, després de la seva Ascensió al Cel: «tots ells eren constants i unànimes en la pregària, juntament amb algunes dones, amb Maria, la mare de Jesús, i amb els germans d'ell» (Ac 1,14).

També nosaltres estem cridats a experimentar personalment la maternitat de Maria, i a respondre com Joan, que «acull entre les seves coses pròpies” la Mare de Crist i la introdueix en tot l’espai de la seva vida interior, és a dir, en el seu “jo” humà i cristià».2 Es tracta d’un camí personal, que cadascú recorre a la seva manera... i al seu temps.

«També soc fill de la meva Mare Maria»

Sant Josepmaria havia tingut devoció a la Mare de Déu des de petit. No ho havia oblidat amb el pas dels anys; el maig del 1970, durant la seva novena als peus de la Mare de Déu de Guadalupe, deia: «Jo us aconsello, en aquests moments especialment, que torneu a la vostra edat infantil, recordant, amb esforç si cal —jo ho recordo clarament—, el primer acte vostre en el qual us vau adreçar a la Mare de Déu, amb consciència i voluntat de fer-ho».3 Sabem que, sent molt petit, la seva mare el va oferir a la Mare de Déu de Torreciudad en agraïment per haver-lo curat d’una malaltia mortal. Dels seus pares també va aprendre a resar a santa Maria. Amb el pas dels anys, recordava: «Encara avui, al matí i a la tarda, no un dia, sinó habitualment, renovo aquell oferiment que em van ensenyar els pares: oh, Verge i Mare de Déu, jo m’ofereixo per fill vostre. l en honra i glòria de la vostra puresa, us ofereixo els meus ulls, les meves orelles, la meva llengua, les meves mans...».4

Mentre va viure a Saragossa, sant Josepmaria visitava diàriament la Mare de Déu del Pilar. A Ella acudia amb els seus pressentiments, amb la intuïció que el Senyor tenia una voluntat especial per a ell. Encara es conserva una imatge petita d’aquesta advocació, feta en guix, molt pobre, a la base de la qual va gravar amb un clau: Domina, ut sit!, amb la data 24-5-924. «Aquella imatge —comentava anys més tard— era la materialització de la meva oració d’anys, del que us havia explicat tantes vegades».5

Ja a Madrid, tenia una imatge de la Mare de Déu que denominava «Mare de Déu dels petons», perquè mai no deixava de saludar-la amb un petó quan entrava o sortia de casa. «No només aquella, totes les imatges de Nostra Senyora el commovien. De manera especial les que trobava tirades pel carrer, en gravats o estampes brutes i polsoses. O les que trobava en els seus viatge per Madrid, com la imatge en rajoles amb què topaven diàriament els seus ulls quan deixava Santa Isabel».6

A més, en contemplar l’Evangeli havia après a tractar Maria i acudir-hi com feien els primers deixebles. En el seu llibre Sant Rosari, fruit d’aquesta contemplació amorosa de la vida de Crist, en comentar el segon misteri gloriós, apunta: «Després se’n tornaren a Jerusalem —cum gaudio magno— plens d’una gran alegria (Lc 24,52). (…) Tu i jo, però, sentim l’orfenesa: estem tristos i anem a consolar-nos amb Maria».7

Amb tot, la maternitat de Maria seria un altre dels «descobriments» que faria sent encara un sacerdot jove. Ho recull en un dels seus Apunts, que data del setembre del 1932: «Ahir (...) vaig descobrir un Mediterrani —un altre—, a saber: que, si soc fill del meu Pare Déu, ho soc també de la meva Mare Maria».8 No res nou —era una veritat coneguda, meditada, viscuda—, i tanmateix adquiria de cop un significat inèdit. Recordant una vegada més el seu itinerari espiritual, afegeix: «M’explicaré: per Maria vaig anar a Jesús, i sempre l’he tingut per la meva Mare, tot i que jo hagi estat un mal fill. (A partir d’ara seré bo)». Maria ja l’havia portat a Jesús: havia estat la seva principal intercessora en la seva petició insistent per veure què li demanava el Senyor... En què consistia llavors la novetat? Ho explica a continuació: «Però aquest concepte de la meva filiació materna el vaig veure amb una llum més clara, i amb un sabor diferent el vaig sentir ahir. Per això, durant la Santa Comunió de la meva Missa, vaig dir a la Senyora la meva Mare: posa’m un vestit nou. Era molt justa la meva petició, perquè celebrava una festa seva».9

La idea del vestit nou té clares ressonàncies paulines: «Despulleu-vos de l’home vell que es va destruint rere els desigs seductors; renoveu espiritualment el vostre interior i revestiu-vos de l'home nou, creat a imatge de Déu en la justícia i la santedat que neixen de la veritat» (Ef 4,22-24). Aquest nou descobriment de la maternitat de Maria, doncs, té un sabor íntim de conversió personal. Quelcom que veu amb més claredat, que sent de manera nova, i que floreix en un propòsit senzill però profund: «A partir d’ara seré bo».

Els qui han estudiat a fons els textos de sant Josepmaria han posat en relleu la línia en què es mou aquest descobriment. Vuit dies després de l’anotació en què recull el nou Mediterrani que se li ha obert, escriu un apunt que passarà a Camí: «A Jesús sempre s’hi va i s’hi “torna” per Maria».10 Era quelcom que feia temps que es forjava en la seva ànima, però que de cop va comprendre amb nova fondària i el va reafirmar en la importància de Santa Maria en la seva vida de relació amb Déu. Quatre dies després de l’apunt, va anotar: «— A quants joves cridaria jo a l’oïda: Sigues de Maria... i seràs nostre!»11 Anys més tard li van preguntar què volia dir amb això, i ell va contestar: «Vull dir el que tu entens perfectament. (...) D’una banda, que si no hi ha devoció a Maria no es pot fer res: les ànimes estan com si no tinguessin fonament per a la vida espiritual; d’altra banda, que quan hi ha una devoció filial a la Santíssima Mare de Déu les ànimes es troben en bona disposició per servir Nostre Senyor en l’estat que sigui: solteres, casades, vídues i els sacerdots com a sacerdots».12 És Maria, en fi, qui porta a Jesús; i Jesús ens porta al Pare. Ella és, senzillament, qui facilita l’accés a Déu.

«Tornar» a Jesús per Maria

Aquell setembre del 1932, sant Josepmaria va meditar repetides vegades sobre el paper que la Mare de Déu té en el nostre camí a Jesús. En aquest cas, ja no es tracta de trobar Crist, de descobrir quina és la seva voluntat per a nosaltres, sinó, com hem vist, de «tornar» a Ell. El seu llenguatge era nou per als qui se li apropaven. El beat Àlvar del Portillo, per exemple, recorda que ell mateix es va sorprendre: «Llavors jo vaig preguntar al Pare: Pare, per què ha posat això? Que s’hi va per Maria, ja ho entenc, però que s’hi torna... I em va dir: «fill meu, si algú té la desgràcia de separar-se de Déu pel pecat, o està a punt de separar-se’n perquè li va entrant la tebiesa i la desgana, llavors acudeix a la Santíssima Mare de Déu i troba una altra vegada la força; la força per anar al confessionari, si fa falta, per anar a la Confidència i obrir bé la consciència amb gran sinceritat —sense que hi hagi racons a l’ànima, sense que hi hagi secrets a mitges amb el diable— i per Maria, es va a Jesús».13

Aixecar-se després de caure costa, i costa més a mesura que passen els anys. En l’aspecte físic, és evident: n’hi ha prou amb veure l’enrenou que es forma quan una persona gran cau pel carrer. Però aquesta afirmació és igualment certa en l’aspecte espiritual. A mesura que creixem en edat, se’ns pot fer més i més costós demanar perdó. Ens humilia continuar caient en els mateixos pecats, ens avergonyeix cometre’ls —«a hores d’ara!»—, se’ns fa insuportable continuar constatant la nostra pròpia debilitat... i, de vegades, cedim a una desesperança que ens roba l’alegria.

La desesperança és un enemic subtil que ens porta a tancar-nos en nosaltres mateixos. Pensem que hem defraudat Déu, com qui es compra un aparell electrònic i de cop descobreix que no era tan bo com deien... Tanmateix, en veure’ns en aquest estat, Ell ens vol recordar que ens coneix perfectament! A cadascun de nosaltres ens podria dir, com a Jeremies: «Abans de formar-te en les entranyes de la mare, jo et coneixia» (Jr 1,5). Per això, el seu Amor per nosaltres constitueix una seguretat ferma: sabent com som, Déu ens ha estimat fins a donar la vida per nosaltres... i no s’ha equivocat. Quan fins i tot aquesta veritat, tan consoladora, ens resulti llunyana, recordar la nostra Mare pot ser com la drecera que ens faciliti el camí de tornada.14 Ella ens apropa de manera particular a la Misericòrdia d’aquest Déu que ens està esperant amb els braços oberts. A la seva última audiència general, Benet XVI ens confiava: «M’agradaria convidar-vos a tots a renovar la ferma confiança en el Senyor, a confiar-nos com a nens als braços de Déu, segurs que aquests braços ens sostenen sempre i són els que ens permeten caminar cada dia, també en la dificultat. M’agradaria que cadascú se sentís estimat per aquest Déu que ha donat el seu Fill per nosaltres i que ens ha mostrat el seu amor sense límits. Voldria que cadascun de vosaltres sentís l’alegria de ser cristià».15 I precisament perquè ho sentim, Déu ens ha volgut manifestar el seu amor patern... i matern.

L’amor «matern» de Déu apareix expressat en diversos moments al llarg de l’Escriptura; potser el passatge més conegut és el d’Isaïes: «Pot oblidar-se una mare del seu infantó, pot deixar d’estimar el fill de les seves entranyes? Però, ni que alguna l’oblidés, jo mai no t’oblidaria» (Is 49,15); o, d’una manera encara més explícita: «Com una mare consola el seu fill, jo també us consolaré» (Is 66,13). Tanmateix, Déu va voler anar més enllà, i donar-nos la seva Mare, aquella dona de qui es va encarnar el seu Fill estimat. Els cristians de tots els temps han descobert per això en Maria una via privilegiada i particularment accessible cap a l’Amor infinit del Déu que perdona.

De vegades ens podem trobar amb persones a qui encara els és massa abstracte adreçar-se a Déu, o que no s’atreveixen a mirar Crist directament: semblant a aquells nens que prefereixen anar a la mare abans que al pare quan han fet alguna cosa malament o han trencat un objecte valuós... De manera semblant, «molts pecadors no poden dir el “Parenostre”, però tanmateix diuen l’“Ave Maria”».16 I així, per Maria, «tornen» a Jesús.

A Maria, amb la tendresa dels nens

El descobriment de la importància de Maria està lligat, en la vida de sant Josepmaria, a la vivència de la infantesa espiritual. En un punt de Camí, que va néixer en unes circumstàncies difícils, va escriure: «Mare! — Crida-la fort, ben fort. — T’escolta, et veu potser en perill, i t’ofereix, la teva Mare Santa Maria, amb la gràcia del seu Fill, el consol de la seva falda, la tendresa de les seves carícies: i et trobaràs reconfortat per a la nova lluita».17 Els qui l’envoltaven no sabien potser fins a quin punt els estava transmetent la seva pròpia experiència amb aquestes línies. En aquells anys, sant Josepmaria estava aprenent també a apropar-se a Déu com un nen petit.

Fruit d’aquesta manera de pregar és la seva obra Sant Rosari, i també alguns capítols de Camí. Els descobriments que hem repassat s’inscriuen en aquest tracte confiat amb Déu i amb Maria. De fet, sant Josepmaria va recórrer aquest camí al llarg de tota la seva vida. Poc abans de passar el seu últim Nadal en aquesta terra, confiava a un grup de fills seus: «D’ordinari m’abandono, intento fer-me petit i posar-me als braços de la Mare de Déu. Dic al Senyor: Jesús, fes-me una mica de lloc! A veure com cabem els dos als braços de la teva Mare! I ja està. Però vosaltres seguiu el vostre camí: el meu no té per què ser el vostre (...) visca la llibertat!»18

Sense ser l’única manera d’aconseguir-ho, fer-se nens facilita actituds com la humilitat o l’abandonament esperançat en les diferents circumstàncies de la vida. També és una manera de guanyar en senzillesa i naturalitat en adreçar-nos a Déu. A més, en ser un camí marcat pel reconeixement de la mateixa fragilitat i dependència, permet obrir a Déu amb menys esforç les portes del mateix cor, és a dir, de la mateixa intimitat.

Els nens són vulnerables, i precisament per això són tan sensibles a l’amor: comprenen en profunditat els gestos i les actituds dels adults. Per això és necessari que ens deixem tocar per Déu, i li obrim les portes de la nostra ànima. El Papa ho proposava també als joves: «Ell ens pregunta si volem una vida plena. I jo en nom seu us pregunto: Voleu una vida plena? Comença des d’aquest moment per deixar-te commoure».19 Tenir cor no significa prestar-se a l’afectació o la sensibleria, que són una simple caricatura de l’autèntica tendresa. Al contrari, redescobrir el cor, deixar-se commoure, pot ser un camí per assolir Déu. «El meu pobre cor és ansiós de tendresa —anotava sant Josepmaria el 1932. Si oculus tuus scandalizat te... No, no cal tirar-ho lluny: que no es pot viure sense cor. (…) I aquesta tendresa, que has posat en l’home, com queda sadollada, negada, quan l’home et busca, per la tendresa (que et va portar a la mort) del teu diví Cor!»20 A Maria —i per Ella a Jesús— s’hi pot anar pel camí de la tendresa, que és la manera en què els nens aprenen a conèixer les seves mares i a confiar en elles la seva vida sencera. Per aquest camí i per d’altres que Déu ens pot suggerir, ens endinsem en un immens Mediterrani: el de tenir al Cel una Mare tota bonica, santa Maria.

Tornar a l'índex

1 Sant Joan Pau II, Enc. Redemptoris Mater, 25-III-1987, núm. 23.

2 Ibídem. núm. 45.

3 Sant Josepmaria, apunts de l'oració en veu alta a l'antiga basílica de la Mare de Déu de Guadalupe (Mèxic), 20-V-1970, a P. Casciaro, Soñad y os quedaréis cortos, 11a ed., Rialp, Madrid 1999, p. 223.

4 Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 296.

5 Apunts d’una reunió familiar, 26-VII-1974 (Crónica 1975, p. 223, a AGP, biblioteca, P01). La imatge es conserva en una galeria amb records de la seva vida, a la seu central de l’Opus Dei, a Roma.

6 A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. 1, pp. 410-411.

7 Sant Josepmaria, Sant Rosari, segon misteri gloriós.

8 Sant Josepmaria, Apunts íntims, núm. 820, 5-IX-1932, a Santo Rosario. Edición crítico-histórica, introducció al segon misteri gloriós, p. 234.

9 Ibídem.

10 Sant Josepmaria, Camí, n. 495.

11 Sant Josepmaria, text del Quadern VI, núm. 825, datat del 17-IX-1932, a Camino. Edición crítico-histórica, comentari al núm. 494.

12 Sant Josepmaria, notes d’una tertúlia, Madrid 23-X-1972, a Camino. Edición crítico-histórica, comentari al núm. 494.

13 Notes d’un col·loqui amb Àlvar del Portillo, Madrid 4-IX-1977, citades per P. Rodríguez, Camino. Edición crítico-histórica, comentari al núm. 495. Sant Josepmaria denominava confidència o xerrada fraterna les converses d’acompanyament espiritual, que indicaven la confiança i la discreció per les quals aquestes s’han de caracteritzar.

14 «La Mare de Déu, Mare del Senyor i Mare nostra (...) és la drecera per arribar a Déu» (X. Echevarría, “El amor a María Santísima en las enseñanzas de Mons. Josemaría Escrivá de Balaguer”, Palabra, 156-157, (1978), pp. 341-345 (disponible aquí).

15 Benet XVI, Audiència general, 27-II-2013.

16 J. Daniélou, El misterio del Adviento, Cristiandad, Madrid 2006, p. 120.

17 Camí, núm. 516.

18 Sant Josepmaria, apunts de la predicació, 20-XII-1974, a E. Burkhart, J. López, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de San Josemaría, vol. 2, p. 68.

19 Francesc, Discurs, 28-VII-2016.

20 Sant Josepmaria, Apunts íntims, núm. 1658, 9-X-1932, a Camino. Edición crítico-histórica, comentari al núm. 118. Cf. Mc 9, 47.

21 Benet XVI, Audiència general, 13-IV-2011.

22 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 97.

Epíleg

El descobriment dels diferents Mediterranis que hem anat repassant en aquestes pàgines va eixamplar el cor de sant Josepmaria d’una manera indicible. Com fent petites passes de la mà del Senyor, va percebre el sentit de la Creu, que va fer que se sentís fill d’un Pare ple d’Amor; va descobrir l’Amor entranyable i proper de Jesús; va aprendre a deixar-se estimar per Déu, el nostre Consolador, confiant en Ell més que en les seves forces; i, a poc a poc, va saber donar protagonisme a l’Esperit Sant en la seva vida espiritual i en la seva acció a la terra. Va comprendre, en definitiva, que la plenitud de la vida cristiana no consisteix a complir una sèrie de tasques, arribar a un cert estàndard o «realitzar empreses extraordinàries, sinó a unir-se a Crist, viure els seus misteris, fer nostres les seves actituds, els seus pensaments, els seus comportaments. La santedat es mesura per l’estatura que Crist assoleix en nosaltres, pel grau en què, amb la força de l’Esperit Sant, modelem tota la nostra vida segons la seva».1

Seguint els passos de sant Josepmaria, també nosaltres podem demanar a Déu que ens endinsi en aquests Mediterranis de la vida interior, paisatges tan coneguts... però alhora immensos, que ens permetran «aprofundir en la pregonera de l’Amor de Déu, per poder, així, amb la paraula i amb les obres, mostrar-lo als homes».2 No hi ha cap camí més urgent... ni més bonic.

Tornar a l'índex

1 Benet XVI, Audiència general, 13-IV-2011.

2 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 97.