OBRINT HORITZONS

SEMBLANÇA DE JOSÉ MARÍA

HERNÁNDEZ GARNICA

JOSÉ CARLOS MARTÍN DE LA HOZ

Índex

Coberta

OBRINT HORITZONS

Índex

Nota a l'edició electrònica

Presentació Obrint horizonts

Pròleg de l’autor

Naixement i joventut

Descobriment de la crida de Déu

La guerra civil espanyola

Madrid 1939 - 1944

Ordenació sacerdotal

Atenció de la tasca de l'Opus Dei amb dones

Pels camins d'Europa

Malaltia i mort

Recull de fotografies

Notes

Comparteix aquest llibre

Autor

Contracoberta

Foto portada: París, 1959. Acompanyat per José Miralles

Primera Edició: Març de 2010

Editor: Església de Santa Maria de Montalegre

Carrer de Valldonzella, 13 / Montalegre, 7

08001 Barcelona

montalegre@montalegre.org

www.montalegre.org

© José Carlos Martín de la Hoz, 2010

Traducció catalana: Servei de publicacions de Montalegre

ISBN: 84-85247-69-8

Dipòsit legal: B. 13361-2010

Impressió: IMGESA, Gráficas del Llobregat

Printed in Spain - Imprès a Espanya

Amb llicència eclesiàstica

Són rigorosament prohibides, sense l’autorització escrita dels titulars del copyright, sota les sancions establertes a la llei, la reproducció total o parcial d’aquesta obra per qualsevol procediment, incloent-hi la reprografia i el tracta- ment informàtic, i la distribució d’exemplars mitjançant lloguer o préstec públic.

Nota a l'edició electrònica

Fa sis anys a l'església de Santa Maria de Montalegre, de Barcelona, es va preparar amb molta il·lusió l'edició d'aquesta semblança de Mn. José María Hernández Garnica, "Obrint horitzons".

Es volia contribuir així a la difusió de la devoció privada a aquest servent de Déu, en procés de canonització, al qual tanta reconeixença se li té en aquestes terres. El mateix succeeix en molts altres indrets de tot el món. Ens atrevim a dir que la Providència va disposar que, un cop ordenat sacerdot, l'any 1944, moltes de les tasques pastorals les desenvolupés a Barcelona i, més encara, que passés els últims moments de la seva vida a Barcelona, on va morir.

Hi havia també un interès afegit: ens il·lusionava pensar que, recordant aquestes circumstàncies, es justificaria més el fet que algun dia les seves restes, tan estimades, podrien reposar en aquesta església tan cèntrica de Barcelona, i tan lligada a la història de la Ciutat perquè així els seus devots poguessin acudir amb més facilitat a resar on serien aquestes despulles.

És un motiu particular d’alegria donar gràcies a Déu, perquè l'11 de novembre de 2011 el llavors Arquebisbe de Barcelona, el Cardenal Dr. Lluís Martínez Sistach, va voler presidir la solemne cerimònia del trasllat d’aquelles restes fins a la capella del Santíssim de l'església de Santa Maria de Montalegre.

Des de llavors l'afluència de fidels no ha fet més que créixer. Uns demanen gràcies per compte propi i d'altres per encàrrec de persones de diferents parts del món que no tenen la possibilitat de fer-ho presencialment.

Un cop reeditades i esgotades les edicions en català i castellà de la seva semblança, s'ha preparat aquesta versió electrònica, de manera que es pugui difondre encara més el coneixement de la vida exemplar d'aquest sacerdot, un dels tres primers que reberen l’ordenació a l'Opus Dei, després de sant Josepmaria, i que foren un fidel suport per a ell i el seu treball. Molts el consideren sant i tenen l'experiència de tants favors del Cel com aconsegueixen a través de la seva intercessió.

Tant de bo que també això pugui contribuir al fet que, si aquest desig està en els plans de Déu, aviat pugui ser proclamada per l'Església la santedat d’aquest Servent de Déu, convençuts que serà per a molt de bé de les ànimes.

Presentació

Obrint horizonts

A l’Església de Santa Maria de Montalegre succeeix com a tants altres temples, que un s’adona del fet que al llarg del temps hi han passat moltes ànimes santes. D’ençà que es van aixecar aquestes parets, han estat en aquesta església, i els seus edificis annexos, més que centenaris, de l’antiga Casa de Caritat, fins i tot sants molt coneguts. Un d’ells, ben pròxim a nosaltres, fou sant Josepmaria Escrivà de Balaguer. Va ser dins l’estada a Catalunya, a finals del mes de novembre de 1972, durant un viatge de catequesi per la Península Ibèrica per a estar a prop de les persones que participaven en les tasques formatives de l’Opus Dei. En aquells dies va poder passar una estona amb un fill seu, a qui estimava molt, que patia una greu malaltia ja terminal. Era José María Hernández Garnica, un Enginyer de Mines i Doctor en Ciències, que va ser ordenat sacerdot el 1944, juntament amb Álvaro del Portillo i José Luis Múzquiz. El fundador de l’Opus Dei va quedar molt commogut d’aquella visita. Sabem que sempre i sobretot aquells dies, el tenia molt present en les seves intencions, que pregava molt per ell, i feia pregar.

Tenim motius per pensar que durant aquella vinguda a Montalegre el 28 de novembre, quan es dirigí al temple des del Pati Manning, o en entrar a la capella del Santíssim per a saludar Nostre Senyor, o bé al presbiteri, davant la imatge de Santa Maria, molt probablement pre garia per ell, ja que portava en el cor el sofriment d’aquell fill seu tan estimat. Volem pensar que, d’alguna manera, les oracions plenes de confiança de sant Josepmaria per la salut de l’ànima i del cos d’aquell fill seu quedaven també aquí, a Montalegre, omplint aquests espais.

Hi ha explicables motius perquè, entre les publicacions de Montalegre hàgim tingut la iniciativa d’afegir-hi, al costat d’altres, aquesta breu biografia del Dr. Josep Maria Hernández Garnica. Però estem segurs que ens hi ha fet decidir també la convicció que aquest home, es va esmerçar per viure molt bé aquell esperit que ensenyava sant Josepmaria, i que el duia a santificar-se en les circumstàncies de la pròpia vida i a ajudar els altres a fer el mateix. També nosaltres procurem així, que aquest missatge ressoni dins l’àmbit d’aquesta església, i des d’aquí es difongui arreu, veient-lo encarnat en la vida d’un home que sabem que va apreciar aquesta Església de Santa Maria de Montalegre i tota la tasca que s’hi procura fer. I, per altra banda, hem pensat que la semblança d’un prevere exemplar era cosa ben escaient per a un Any Sacerdotal, com el que ha convocat feliçment el Papa Benet XVI amb motiu del 150è aniversari del trànsit de sant Joan Maria Vianney, el Rector d’Ars.

Pròleg de l’autor

En una trobada multitudinària amb sant Josepmaria Escrivà de Balaguer a l’Escola Esportiva Brafa de Barcelona, el mes de novembre de 1972, sant Josepmaria Escrivà va interrompre el fil de la conversa per dir que havia de posar fi a aquella trobada, ja que l’estava esperant un fill seu molt malalt i va aprofitar aquells instants per recordar breument la vida de José María Hernández Garnica sempre al servei a Déu, per tot arreu d’Espanya, Anglaterra, Irlanda, França, Alemanya, Suïssa, Bèlgica i Holanda...

Una estona després de la conversa personal que tingué lloc a la Ciutat Comtal, tots dos van pressentir interiorment que no es veurien més, però els dos ho van dissimular. En acabar l’encontre, sant Josepmaria Escrivà va comentar a un grup de persones de l’Obra: “Avui he estat amb un germà vostre...He hagut de fer esforços molt grans per no plorar, perquè us estimo amb tot el cor a tots (...). Feia uns mesos que no l’havia vist. M’ha semblat veure ja un cadàver... Va treballar molt i amb molt amor. Potser el Senyor ha decidit donar-li ja molt aviat la glòria del Cel”.

[1]

Als pocs dies, el 7 de desembre, a la Clínica Quiron de Barcelona José María Hernández Garnica morirà després d’una llarga i dolorosa malaltia. El mateix dia en el qual li va arribar la notícia de la mort de “Chiqui”, tal com se’l coneixia familiarment, el fundador de l’Opus Dei va resar un respons i va celebrar la Santa Missa en sufragi per la seva ànima, amb la clara convicció que el difunt es trobava ja en la companyia de Déu. De seguida, aconsellà a tots els qui l’envoltaren que s’hi encomanessin.

Des del 1935, any en què es va incorporar a l’Opus Dei, José María va tractar d’identificar-se amb tot el que Déu li demanava. A partir de 1957 va recórrer diversos països d’Europa, sota l’impuls de sant Josepmaria, per tal de portar la llavor de l’Obra a persones de tota classe i condició.

Després de la canonització del fundador de l’Opus Dei, realitzada per Joan Pau II el 6 d’octubre de 2002, cobra especial relleu la vida de tants homes i dones de l’Obra que s’han santificat seguint el seu exemple i els seus ensenyaments. En l’homilia d’aquell dia de la canonització el sant Pare digué: “El treball i qualsevol altra activitat, duta a terme amb l’ajuda de la Gràcia, es converteixen en mitjans de santificació quotidiana. (...) Seguint les seves petjades, difoneu en la societat, sense distinció de raça, classe, cultura o edat, la consciència que tots estem cridats a la santedat”.

En aquestes línies ens aproparem a la figura de José María Hernández Garnica. En la seva existència descobrirem l’apassionant aventura de la santedat en la vida ordinària i, amb tota seguretat, aprendrem a fer més ferm el nostre esforç per complir la voluntat de Déu dia a dia.

Naixement i joventut

José María Hernández Garnica va néixer a Madrid el 17 de novembre de 1913, en el si d’una família cristiana. El seu pare, José María Hernández Delás, havia nascut a València el 1871 i era Enginyer de Camins. Aquest treballà en l’empresa Electra de la capital d’Espanya, fins que el 1920 el van ascendir Inspector del Cos d’Enginyers. Des de 1929, va pertànyer al Consell d’Obres Públiques del Ministeri de Foment. Morí l’any 1934. La seva mare fou Adela Garnica Echevarría, dona d’una gran categoria humana i cristiana, dotada també d’una gran fortalesa de caràcter, que va transmetre als seus fills. Ella nasqué a Madrid l’any 1873 i va morir el 1964, als 91 anys d’edat. Es casaren el 10 d’abril de 1899 al Palau Episcopal de Madrid i beneí el seu matrimoni Mons. José María de Cos, Bisbe de Madrid.

Els seus pares van gaudir d’una bona posició social i van donar una acurada educació als seus fills. Van viure a Madrid, al carrer Recoletos núm. 10, 3r esquerra, cantonada al carrer Villalar. Posteriorment, es van traslladar a Claudio Coello núm. 23 i, finalment, a Conde de Aranda núm. 14. A més d’en José María, que era el petit, van tenir uns altres cinc fills: Adela (morta al poc de néixer), María de la Concepción, Fernando, María de las Mercedes i María.

Als quatre dies del seu naixement, José María fou batejat a la parròquia de San José. Va ser confirmat, com era costum en aquella època, amb cinc anys, a la capella de Loreto. I féu la primera Comunió l’any 1921 a la Parròquia de la Concepció, al carrer Goya, amb els seus companys de Col·legi.

El 1923 inicià el batxillerat en el Col·legi del Pilar dels Germans Marianistes, on hi va romandre fins a obtenir el títol de batxiller en Ciències el mes de juliol del 1929. Els seus companys el recordaven com un alumne ben dotat, senzill, confiat, constant, tot i que un xic rebel.

Encara que era, de natural, una mica tímid, tenia molts amics, amb qui feia esport, jugava, compartia les petites i grans aventures de la infantesa i joventut.

Era nebot de Pablo Garnica Echevarría (1876-1959), una de les personalitats importants de l’economia espanyola durant la primera meitat del segle XX. El seu pare viatjava amb freqüència a Alemanya, per raó de la seva condició d’Enginyer de l’empresa d’Electricitat de Madrid i, després ho féu com a membre del Consell d’Obres Públiques del Ministeri de Foment. Volia, a més, que els seus fills aprenguessin la llengua alemanya. “Chiqui” el va convèncer que era millor aprendre anglès, encara que no va deixar de rebre classes d’alemany, juntament amb les seves germanes.

En acabar brillantment el batxillerat, va decidir estudiar Enginyeria de Mines. El seu pare, Enginyer de Camins, va poder influir en la seva decisió, però també ho féu el seu oncle Pablo, el qual tenia interessos en el camp de la mineria a Almería i també el seu cosí Gabriel, qui ja havia iniciat aquests estudis.

Va començar aleshores a preparar el difícil ingrés a l’Escola d’Enginyers de Mines, que comptava amb places limitades o “numerus clausus”. Com era habitual, acudí a una Acadèmia especialitzada en aquestes matèries. Naturalment, tantes hores d’estudi i classes donaren el seu fruit. El setembre de 1932, superats els exàmens d’ingrés, presentà una instància per a ser admès a l’Escola d’Enginyers de Mines.

Com recordava anys després, en l’últim examen es va trobar amb Álvaro del Portillo, que era un any més jove que ell i a qui ja coneixia del Col·legi del Pilar i d’alguns jocs d’infantesa al carrer Conde de Aranda de Madrid, on vivien un i altre. Álvaro s’havia presentat simultàniament a Mines i a Camins.

A l’Escola de Mines, féu molts amics i es va aplicar als estudis amb seriositat. Superà les assignatures en la convocatòria ordinària de juny. Les seves qualificacions el van col·locar entre els millors del curs. Després de la guerra, durant el curs de 1939 a març de 1940, acabà la carrera de Mines amb el número 3 i la qualificació de “Molt bo”. Tenia especial afició per a la Geologia i, poc després, va obtenir la Llicenciatura en Ciències Naturals.

A més dels seus estudis científics, es va interessar al llarg de la seva vida per llegir i poder tenir així una àmplia cultura. Com recorda Adolfo Llorente, que el va tractar en els últims mesos de la seva vida a Barcelona: “Aquesta fermesa de caràcter, juntament amb la seva simpatia i l’esperit de servei que mostrava contínuament, el convertien en un home agradable i atraient; alhora, era molt ocurrent i divertit, amb qui s’estava molt a gust, i la convivència familiar al seu costat resultava summament grata. Hi contribuïa també la seva aguda intel·ligència i la seva vasta cultura, amb coneixements que superaven àmpliament el seu àmbit professional, ja que s’estenien a matèries molt diverses: enginyeria, ciències naturals, art i literatura”.

No era gaire esportista, encara que tenia afició al futbol. El 1926, a la sortida d’un estadi, va tenir una caiguda, i com a conseqüència se li va atrofiar un ronyó, que li seria finalment extirpat el 1940.

Solia passar els estius a Noja, Santander, on molts membres de la família hi tenien casa. En la del seu oncle Pablo Garnica, la Casona, hi havia una àmplia capella, on hi cabien tots, tots els oncles i cosins inclosos. A Noja s’ho passava molt bé, ja que li agradava molt fer grans passejades, especialment a la vora del mar. Era una mica tímid i se’l recorda callat, però observador. El contacte amb la naturalesa, i aquell ambient, segur que el varen influir també en l’elecció de la seva carrera; era molt amant del camp, de l’aire lliure.

En una d’aquelles temporades, el 28 d’agost de 1934, el pare d’en José María va morir sobtadament a causa d’una peritonitis. Aquesta mort inesperada li va suposar un cop dur, el va fer pensar i el va portar a replantejarse el sentit de la seva existència i, per tant, sospesar la necessitat de ser més a prop de Déu. Fins llavors, la seva vida espiritual era la normal entre els joves catòlics de l’època: algunes oracions al llarg del dia i l’assistència a la missa dominical amb els seus pares. Com molts alumnes d’El Pilar, va pertànyer a la Congregació mariana del Col·legi.

Havia acabat llavors el segon curs a l’Escola de Mines i aquella tardor conegué el fundador de l’Opus Dei. Déu l’encarrilarà, a través d’aquest esperit, envers els anhels de conversió i de millora espiritual que havien ja brollat en el seu interior en ocasió de la mort del seu pare.

Descobriment de la crida de Déu

Poc temps després de perdre el pare, de tornada a Madrid, José María fou convidat a visitar la Residència DYA per un company de l’Escola de Mines, Mateo Azúa. DYA era una iniciativa de sant Josepmaria Escrivà, per tal d’impulsar la tasca apostòlica amb universitaris i millorar la formació dels primers fidels de l’Opus Dei. Les sigles significaven Dret i Arquitectura, però per al fundador i per als que el seguien aquestes tres lletres tenien un sentit més profund: Déu i Audàcia

[2]. Allà s’estudiava, s’impartien cursos de formació cristiana i s’impulsava els joves a santificar el treball i a créixer en amor a Déu.

Així, a la tardor de 1934, José María Hernández Garnica va conèixer l’Opus Dei i el seu fundador. Tot just arribat a la casa, sant Josepmaria el va saludar i li va dir: “Home, “Chiqui”, molt bé! Té, agafa aquest martell i uns claus i, apa!, a clavar-los allà dalt”

[3]. Aquest gest va guanyar en José María i, des d’aquell moment, es va sentir molt ben acollit, com si fos casa seva; tot pel fet d’encarregar-li un arranjament domèstic.

A partir d’aquell dia, va començar a tenir direcció espiritual amb el Pare ―així aquells joves solien anomenar el fundador de l’Opus Dei― i va freqüentar els mitjans de formació cristiana que s’impartien a la Residència.

Les seves converses amb sant Josepmaria, les estones d’oració, les hores d’estudi i el tracte amb els altres estudiants que freqüentaven DYA, van anar calant dins de la seva ànima. Uns anys més tard, va escriure una meditació, en què rememorava els primers mesos a la Residència del carrer Ferraz: “Havia nascut en una família cristiana i havia rebut l’educació complementària en un col·legi dirigit per religiosos. Quan ja tenia 20 anys vaig anar per primera vegada per la Residència d’estudiants de l’Obra; allà vaig poder descobrir un món nou ―i no em refereixo a la vocació a l’Opus Dei―, és a dir, què significava trobar sentit a la vocació baptismal i a les virtuts cristianes, aprendre a tractar amb Déu fins a assolir el concepte i la pràctica del fet de ser fill de Déu. I en tot això una lenta, però constant, millora en les virtuts cristianes. (...) En altres paraules: vaig aprendre (...) el tracte amb Déu ―el parlar amb Déu―, el coneixement de l’amorosa Providència de Déu que ens conduïa a viure la filiació divina, el valor sobrenatural del treball que donava un sentit cristià complet a la nostra vida. I tot això respirant un aire d’amistat que també ens ensenyava a ser humils, desconfiant de nosaltres mateixos, però que alhora obria un gran panorama en descobrir l’alegria del donar”.

[4]

En aquestes senzilles paraules autobiogràfiques, “Chiqui” resumí la formació personal que s’impartia a l’Acadèmia DYA. El clima de serenitat i exigència en l’estudi, era com un recés de pau en una societat que s’anava alterant: l’any 1935 se succeïen vagues, moviments estudiantils, desordres, altercats als carrers...

Li va agradar, sobretot, l’ambient d’alegria que es respirava a la Residència i el respecte a les opinions dels altres. Al llarg de la seva vida va recordar moltes vegades que sant Josepmaria digué que es posessin en un quadre les paraules del Manament de l’Amor, preses de l’evangeli Sant Joan (Jo 13, 34-35). D’aquesta manera entrava pregonament, en les ànimes d’aquells estudiants, la necessitat d’estimar-se i de comprendre els punts de vista dels altres.

Anava aprofundint en la seva vida espiritual amb les pràctiques de pietat que li indicava sant Josepmaria. Va aprendre a fer l’oferiment d’obres i a lluitar per tenir presència de Déu durant el dia. Resava el rosari, i feia una bona estona d’oració mental tant al matí com a la tarda. Va incorporar a la seva vida petites mortificacions habituals, així com també petites penitències corporals. Moltes vegades li costava esforç, però no li faltaven ni la fermesa ni la generositat necessàries per complir-les. Així, per assistir a la santa Missa, havia de matinar molt i recórrer certa distància. Acudia diàriament a les set del matí, a l’Església del Crist de la Salut, al carrer Ayala, i després anava a classes a l’Escola de Mines, situada al carrer Ríos Rosas. El pla de vida que li anava indicant sant Josepmaria l’ajudava a trobar Déu al bell mig de les tasques quotidianes.

La vida d’en José María discorria serenament en aquest clima d’oració i formació, d’alegria i d’intens treball. A poc a poc, Déu va anar entrant encara amb més intensitat en la seva ànima, fins que va descobrir que li demanava l’entrega de la seva vida entera a Déu en l’Opus Dei. Va decidir respondre a la crida divina el 28 de juliol de 1935.

Dels últims dies abans d’incorporar-se a l’Obra, ell recordava la vibració apostòlica d’Álvaro del Portillo, que havia donat ja aquest mateix pas el 7 de juliol d’aquell any: “Davant del petit gravat de Crist a la barca amb els apòstols, amb el text de sant Marc capítol 1, versicle 16, escrit de pròpia mà pel Pare, aquest feia comentaris ad hoc perquè es decidís a servir Déu”

[5]. Álvaro del Portillo vivia també al carrer Conde de Aranda i tornaven junts al vespre moltes vegades a casa seva. Tota la seva vida guardarà en l’ànima l’agraïment i la veneració per don Álvaro, a qui va considerar com un exemple de santedat i entrega en l’Opus Dei.

Des de llavors va augmentar la preocupació apostòlica pels seus amics...“Chiqui” era un noi més entre els qui acudien a la residència de Ferraz, i convidava els seus amics perquè també rebessin formació cristiana. Amb el seu bon humor i les seves frases castisses madrilenyes, feia riure tots.

El clima de violència que caracteritzà la pre-guerra civil es va accentuar en els primers mesos del nou any. Després de les eleccions de febrer de 1936, que va guanyar el Front Popular, es van multiplicar les vagues i els enfrontaments en els carrers. Enmig d’aquest ambient, lluny de paralitzar la vida de la Residència, el fundador els animava a continuar santificant el treball ordinari i a realitzar un intens apostolat personal.

La responsabilitat de ser un dels primers era quelcom que li esperonà sempre la consciència, per tal de viure amb fidelitat els compromisos que havia adquirit. D’altra banda, va estar sempre agraït a Déu pel fet d’haver après directament l’esperit de l’Opus Dei de llavis del seu fundador. Així ho va escriure anys més tard: “Hem pogut conèixer el nostre esperit amb la convivència amb el Pare, gaudint alhora de les primícies que l’acció de l’Esperit Sant anava posant dintre de l’ànima. El fundador va saber formar la gent, fomentar i desenvolupar la nostra personalitat, va donar-nos seguretat en la vocació i ens féu veure en ell, no tant un director o un guia, sinó més aviat un autèntic Pare que ens portava a estimar Déu i la seva Església, malgrat la nostra malaptesa i les nostres infidelitats, tenint al mateix temps una fe en el Pare; ell era el nostre camí i la nostra llum en la vida”.

[6]

“Chiqui” de seguida va descobrir, agraint-ho durant tota la seva vida, l’esperit de família que es vivia en l’Opus Dei des del començament. Sant Josepmaria reunia els primers que se li aproparen, a casa de la seva mare, després a l’Acadèmia DYA, o a la Residència del carrer Ferraz. Sempre, des de la decoració fins a la manera de formar-los, tot traspuava una intensa calor de llar familiar i senzilla. Ho recordava anys després: “Déu hauria pogut cridar-nos a servir-lo en aquesta vida contemplativa enmig del món i per difondre la seva persona i doctrina entre tota la gent, mostrant-nos la seva gratitud i for-mant-nos per complir la nostra finalitat sense donar-nos tantes compensacions. Per exemple, el fet de pertànyer a una autèntica família, on un és estimat, la qual cosa es nota constantment”

[7]. En les tertúlies dels diumenges, a l’hora del berenar i en molts altres moments, sant Josepmaria ho aprofitava, en un clima d’afecte mutu, per obrir els horitzons apostòlics d’aquells primers i per donar-los una intensa formació espiritual.

Quan va arribar el final de curs el 1936, José María compleix el servei militar. Gaudí durant juny i juliol d’un permís ―que es donava fàcilment― per realitzar els seus exàmens de 4rt curs de la carrera i també els viatges de pràctiques.

Aquells dies calorosos del mes de juny, políticament agitats, foren d’especial tragí a DYA. S’estaven traslladant des de Ferraz 50 a Ferraz 16, a un xalet on es disposaria de més espai per a la tasca apostòlica. El 18 de juliol va començar l’aixecament militar, que a Madrid va tenir especial incidència en el “Cuartel de la Montaña”, situada davant de la Residència. Però ells van passar el dia treballant i pendents de les notícies. El dia 19 van continuar posant quadres i llums. El fundador de l’Opus Dei els va dirigir la meditació. Aquella tarda, en tornar a casa seva, van haver d’evitar diversos controls. Mentre, havien estat armades les milícies populars i es preparava l’assalt del “Cuartel de la Montaña”. Aquella nit es van creuar trets i l’endemà va ser presa la Caserna. Sant Josepmaria va abandonar la Residència, vestit amb un vestit de treball que usava “Chiqui” per fer arranjaments.

Havia començat la guerra civil espanyola, que es perllongà durant gairebé tres anys.

La guerra civil espanyola

En esclatar la guerra, “Chiqui” no es va incorporar al seu regiment, que ja s’havia unit a la sublevació militar, sinó que es va ocultar a casa del seu oncle Pablo Garnica, al carrer Jorge Juan 5. Allà hi va viure amb el seu germà Fernando i diversos cosins seus: Pepe Garnica, Manolín Morales i Ricardo Garnica, tots ells en edat militar. Es van amagar per no ser reclutats per l’exèrcit republicà. La situació de “Chiqui” era més greu que la dels altres, ja que ell estava incorporat a files, i podia ser considerat desertor. Al poc temps, els milicians van escorcollar la casa i es van apoderar del pis. “Chiqui” i els altres refugiats van poder fugir pel jardí interior de l’edifici i arribar al carrer Goya, on es van dispersar.

Des dels primers dies de la guerra van començar els escorcolls. Primer amb l’aparició de franctiradors i després buscant els enemics del Govern o amics dels insurrectes. Alhora també es va intensificar una cruel persecució religiosa, inspirada per un odi furiós, bastant superior als coneguts fins llavors. El furor de les masses es va dirigir inicialment contra l’Església: els sacerdots i religiosos van ser perseguits i assassinats, i les esglésies i convents incendiats i destruïts.

José María es va refugiar llavors a casa de la seva mare, al carrer Conde de Aranda. En una de les seves escasses sortides va tenir la sort de trobar Álvaro del Portillo al carrer. “Chiqui” estava nerviós i desconcertat davant de la situació. Álvaro el va orientar i va enfortir les seves conviccions que tal vegada començaven a flaquejar. Tota la seva vida José María recordà aquella conversa i algunes altres que tindria més tard a la presó de San Antón, on van coincidir durant el desembre i el gener següents.

Els primers dies d’octubre aconseguí recuperar el contacte amb el fundador de l’Obra i alleujar així la seva ànima. Però “Chiqui” va ser delatat poc després pel porter de la finca: detingut llavors, el 10 de novembre de 1936, va ingressar a la Presó Model.

Acusat de desafecció al règim, va ser condemnat a mort a finals de novembre per un Tribunal popular. José María va passar aquells dies a la presó de San Antón. Van ser jornades d’enorme tensió. Es treia de la presó la gent de manera indiscriminada per afusellar-la: “Chiqui” va veure la mort molt propera.

El 27 de novembre se’l va incloure en una de les “saques de presos” amb destinació a l’afusellament. Però es va salvar miraculosament en l’últim moment: quan ja estava dalt el camió, va ser separat de la resta. Va quedar a disposició del Tribunal de Repressió del Feixisme, que el va condemnar, aquell mes de desembre, a vuit mesos de presó. Ho contava anys després a Alemanya, i així ho recorda Alfons Par Balcells, un dels que l’escoltaven: “Potser el que va haver de patir durant aquells mesos de presó durant la guerra civil espanyola li va deixar com un segell gravat al cor. El fet d’haver vist la mort tan segura i propera, segurament li serviren per obrir-li els ulls i entendre què poca cosa és o val la vida terrenal. El Dr. Hernández Garnica ens ho va explicar dues vegades durant un parell de tertúlies: estava condemnat a mort i ja l’havien pujat al camió amb tots els altres per afusellar-los, quan un dels carcellers, li va dir: “Tu, baixa”. I així el va salvar. Tot els altres van ser afusellats. Penso que aquestes experiències potser van contribuir perquè el Dr. José María H. estigués tan per damunt de totes les coses d’aquest món i fins i tot per damunt de la seva pròpia vida”.

Segons sembla, van donar resultat les gestions del sogre de la seva germana María, José Temes, Magistrat del Suprem: va aconseguir que fos reclamat per a ser jutjat. Quan la seva mare va saber que, el mes de desembre, havia començat a normalitzar-se la situació a la presó i que es complirien les penes, sense més “saques”, va pensar: “Chiqui” se salva. Es veu que Déu el vol per a alguna cosa més important en la seva vida”.

El Pare i l’Isidoro Zorzano estaven lògicament preocupats per ell. Les visites d’Isidoro a la presó de San Antón foren freqüents i consoladores. Als diaris que es conserven d’aquells dies, es recull el seu aspecte desmillorat: l’afecció de ronyó, unida a l’amuntegament entre els presos, la precària alimentació i els maltractaments, anaven fent efecte en la seva salut. Es veien a la Biblioteca de la presó, on parlaven i resaven junts durant uns pocs minuts.

El 5 de febrer es confirmà la sentència, i va ser traslladat a València. Efectivament, a les tres del matí del 6 de febrer de 1937 va partir cap a la capital valenciana. Va formar part de la quarta tramesa de presos a aquesta ciutat. Els tres anteriors no van arribar a la ciutat del Túria, ja que els detinguts van ser afusellats pel camí. A València, hi va arribar i restà empresonat a la Presó Model.

Les persones de l’Opus Dei que vivien a València es van esforçar per visitar-lo i portar-li aliments. Les estretors de la presó eren molt notables i van posar a prova la seva fermesa. Juntament amb els paquets de menjar, bàsics per sobreviure, li van fer arribar també notícies de sant Josepmaria, essencials per a la seva vida interior en aquella difícil situació.

Mentre va romandre a la presó de Madrid, “Chiqui” va estar molt preocupat per la seva mare i germans. També l’Isidoro Zorzano els visitava, portant notícies i esperances, d’un costat a l’altre, als uns i als altres. Adela Garnica, mare de José María, recordava anys després que Isidoro va prendre un gran interès per alliberar el seu fill; va arribar a aconseguir que el declaressin malalt i l’admetessin en un sanatori, però no va poder anar-hi perquè el van traslladar a València: “Venia a veure’ns i a consolar-nos, portant-nos sempre notícies satisfactòries i quan li dèiem que s’arriscava molt, deia que ell no havia de témer res, perquè era súbdit argentí; però tots sabíem que per a molts altres estrangers el fet de tenir una altra nacionalitat no els havia pas deslliurat de la mort”. Quan el van traslladar a València, Isidoro va continuar visitant la seva família, transmetent-los les novetats que li arribaven de José María. Al diari que escrivia Isidoro Zorzano, foren recollides les preocupacions de sant Josepmaria, de la mare i dels germans d’en “Chiqui” per trobar-li un lloc on traslladar-lo quan acabés el període de reclusió.

Finalment, després de complir la seva condemna, fou posat en llibertat el 30 de juny de 1937. Es va dirigir a casa d’en Francisco Botella, on van parlar llargament. El 6 de juliol va sortir amb rumb cap a Alcalalí (Alacant), on vivia Rafael Calvo Serer, un dels primers valencians a demanar l’admissió a l’Opus Dei. Pocs dies després, va tornar a València.

Després de diverses gestions, el 24 de juliol va optar per anar-se’n a treballar a les mines de Rodalquilar, a Almería, amb un cosí seu, Gabriel Garnica, enginyer de l’explotació. Ja el 14 d’agost es va rebre una carta a Madrid d’en Francisco Botella, en la qual comentava que José María havia de sortir de la mina perquè hi havia perill per a la seva vida. Efectivament, només hi va romandre unes setmanes, ja que alguns obrers li van estendre una emboscada en què va estar a punt de morir. Va fugir del poble durant la nit i va tornar a València. Allà va visitar l’amic d’un oncle seu, que era el Coronel Cap de la caixa de reclutes de València. El va rebre molt bé i li va facilitar incorporar-se a l’exèrcit republicà. Va ser destinat a transmissions a Madrid, on va arribar el 21 d’agost de 1937.

El comportament incontrolat de les milícies revolucionàries a la capital, havia minvat considerablement i es podia circular, per tant, amb més tranquil·litat. El 23 d’agost, a primera hora, José María anà a saludar el Pare, el qual es trobava refugiat a la Legació d’Hondures. L’encontre fou molt emocionant. El fundador de l’Opus Dei el va notar molt desmillorat, com, per altra banda ho estaven tots. Van xerrar detingudament i, al final de la conversa, “Chiqui” va rebre la Comunió de mans de sant Josepmaria. El 27 d’agost José María s’incorporà al seu destí: al cos de transmissions. El seu horari de treball li permetia reunir-se gairebé diàriament amb Isidoro i amb els altres: xerraven i feien una estona d’oració junts.

A finals d’agost, “Chiqui” va conèixer la mare del fundador de l’Opus Dei, la Sra. Dolores Albàs, que des d’anys enrere era l’ Àvia per als fills espirituals de sant Josepmaria, el seu fill. Ho recordava “Chiqui”: “Vaig conèixer l’Àvia a finals d’agost de 1937, quan durant la guerra civil espanyola vivia al carrer Caracas núm. 30.” I afegia: “Alguns pocs germans nostres l’han pogut conèixer i viure amb ella. Aquest do de Déu ens va permetre admirar les virtuts cristianes de la mare del Pare, veure la seva delicadesa, la seva generositat i la realitat del seu servei al Pare, a l’Obra i a tots els “nous” fills que va tenir ocasió de conèixer com a fruit de la labor del fundador. Tot això ho féu amb una delicadesa i una naturalitat que mostrava la seva gran estimació per nosaltres, tal com una àvia estima els seus néts, d’una manera espontània i natural. Tanmateix, aquest servei als seus “néts” i a l’Obra el va fer amb tal elegància i senyoriu que la feia estar sempre al seu lloc, sense ficar-se en la vida de l’Obra, ni en la nostra vida espiritual i apostòlica, i tanmateix tan a prop de nosaltres que sempre estava a la nostra disposició per fer un servei, tenir un detall d’afecte amb nosaltres: una llaminadura que ens guardava, una paraula afectuosa, una preocupació per la nostra salut, una peça d’abric que les seves mans actives ―que mai no estaven ocioses― ens havia confeccionat, etc.”

[8]

També José María va tenir oportunitat, en aquells temps, de conèixer la germana del fundador de l’Obra, anomenada “tia Carmen” pels que demanaven l’admissió a l’Obra i així la tractà des de llavors. A Carmen, “Chiqui” li va tenir tota la seva vida un gran afecte, admiració i agraïment. En una de les seves meditacions, escrita el 1972, recordà: “Acabada la contesa civil, vam tenir ocasió de tractar, admirar i estimar la família del Pare i si em pregunteu quins records han quedat més fixos en la meva ment de “tia Carmen”, us diré: la seva fidelitat al Pare; la seva abnegació ―que la feia servir fins a límits que avui em semblen inversemblants― i el seu gran cor per estimar els de l’Obra, afecte que sabia fer compatible amb una gran enteresa.”

[9]

Aquells dies van ser especialment joiosos per a José María Hernández Garnica, ja que havia recuperat bona part de la llibertat. El dia 1 de setembre va sopar amb sant Josepmaria i alguns altres a casa d’Isidoro. Aquestes reunions es repetien periòdicament i ajudaven a somiar tots junts amb l’expansió de l’Opus Dei. José María va recuperar les seves forces. Com va escriure Isidoro al diari de la casa, amb sentit de l’humor: “‘Chiqui’, encara que té moltes hores de servei militar, no té feina; amb això, unit al fet que dina dues vegades al dia, una a la caserna i una altra a casa seva, s’està rescabalant i, cosa rara en aquest temps, posant-se ‘rodonet’”.

El 8 d’octubre de 1937 el fundador de l’Opus Dei va marxar a Barcelona per tal de passar a l’altra zona a través dels Pirineus. Li va costar deixar la seva mare i germans i els de l’Obra que vivien a Madrid, però l’esperança de reprendre amb llibertat l’exercici del ministeri sacerdotal, i de complir més eficaçment amb la seva missió, finalment el va impulsar a donar aquest difícil i perillós pas cap a l’altra zona a través d’Andorra i França. A Madrid va quedar Isidoro com a Director per tenir cura de les persones de l’Obra que allà quedaven.

“Chiqui” va ser destinat el 22 de novembre de 1937 a Baza (Granada), al cos d’intendència, on va romandre fins al final de la guerra. Viatjava a Madrid periòdicament, i parlava llargament amb Isidoro i els que quedaven a la capital. Isidoro Zorzano, com a Director, li escrivia amb freqüència, li buscava un sacerdot per confessar-se quan venia a Madrid, li enviava punts de meditació i visitava la seva família. “Chiqui” va aprendre molt de la fortalesa espiritual de l’Isidoro, i de la seva disposició d’entrega total als altres.

Durant aquella temporada “Chiqui” va passar moments de decaïment, que es reflectien, per exemple, en les escasses cartes que escrivia. De vegades, això ho compensava amb extenses missives que omplien d’alegria els altres. Anys més tard recordava que els consells d’Isidoro foren determinants per a la seva vida espiritual, precisament en aquelles circumstàncies tan difícils per viure la seva entrega a Déu.

Aquells llargs mesos de contesa civil també foren esgotadors, per la tensió que hi havia entre les tropes republicanes desmoralitzades en un front mort, al qual només hi arribaven notícies manipulades per la propaganda. Per a en José María no va ser gens fàcil dissimular els seus vertaders sentiments en aquell ambient.

El dia 1 d’abril de 1939 va acabar la guerra. El Pare va entrar a la capital d’Espanya el 28 de març amb les primeres tropes. Començava de nou a refer-se la tasca apostòlica de l’Opus Dei.

José María en aquestes dates es trobava en el seu destí militar. A primers d’abril, la seva cosina Rosario Garnica va anar, en un cotxe del Banc Espanyol de Crèdit, a Rodalquilar (Almería) per veure el seu germà Gabriel. Havien mort durant la guerra dos germans seus, i Rosario volia donar-li aquesta notícia en persona al cosí José María. En aquest cotxe, els dos germans van recollir José María a Granada, on havia estat traslladat empresonat amb tot el seu regiment. Finalment, els tres van arribar a Sevilla.

Des de Sevilla, “Chiqui” es va desplaçar a Vitòria, on es trobaven la seva mare i els seus germans. Després es dirigí a San Sebastián, i allà es va incorporar a l’exèrcit en espera que el llicenciessin definitivament. Per aquelles dates, va escriure a l’Isidoro, a Madrid, per comunicar-li la seva presència a San Sebastián.

Madrid 1939 - 1944

Esgotat després del conflicte bèl·lic, i minada la seva salut i el seu ànim, José María va continuar a San Sebastián, on preparava els exàmens d’Enginyeria. Va viure uns mesos en una pensió. Recordarà tota la vida l’ajuda que, per enfortir el seu ànim, li va donar sant Josepmaria en una carta datada el 27.IV.1939: “Estimat “Chiqui”: pels desigs que manifestes, pots deduir els que jo tinc d’abraçar-te i xerrar. Si em necessites, faré un viatge de seguida, encara que sigui al final del món. Tu tens la paraula. Anima’t. Després del que has sofert (...), necessites descans. Després... veuràs que bé reaccionaràs i que bé treballaràs! Ànim: jo t’asseguro que, si em compleixes el pla de vida que et vaig donar, (...) tindràs més experiència i més fermesa per continuar treballant”.

[10]

El 18 de maig de 1939, el va visitar Francisco Botella des de Burgos, enviat per sant Josepmaria. Es va desplaçar a San Sebastián i es va presentar a la pensió. El va animar a viatjar a Madrid. La resposta va ser negativa. Com evocava, anys després, aquests fets en Francisco Botella: “Sembla que estic veient aquella habitació i a en “Chiqui” en silenci i pensatiu, mentre es mossegava el llavi, aquest gest seu tan característic. Jo li parlava del Pare, de cada un dels de l’Obra, lluitant perquè visquessin les Normes del pla de vida en la meva conversa”. En arribar Francisco a Madrid, el fundador de l’Obra li va preguntar pel resultat de la seva visita a la capital donostiarra. Va escoltar en silenci i no va comentar res, en un gest de serena esperança.

Gràcies a Déu, “Chiqui” va fer un viatge a Madrid el juliol. Va explicar al Pare la situació de la seva ànima, i va sortir d’aquesta conversa amb una determinació clara, ferma i generosa. Segurament, pel sofriment interior experimentat com a conseqüència d’aquelles vacil·lacions, va quedar gravada en l’ànima de “Chiqui” la necessitat de bolcar-se per ajudar espiritualment els que donaven els primers passos en l’entrega a Déu i, sobretot, per al qui pogués passar per un moment de foscor en el camí.

Per aquells dies de juliol de 1939 s’ultimà la instal·lació d’una Residència d’estudiants al carrer Jenner núm. 6. El 6 d’agost, el fundador de l’Opus Dei va beneir la nova seu. En José María va col·laborar en els treballs, mentre preparava els seus exàmens. Per les tardes ajudava activament en la tasca apostòlica amb la gent jove. Com relatava Francisco Botella, “es passava el dia a Jenner, feia molta tasca apostòlica, amb aquest tarannà i sentit pràctic que Déu li havia donat”.

El mes de setembre va començar el curs accelerat a l’Escola de Mines per recuperar el temps perdut durant la guerra, la qual cosa va fer brillantment en acabar-ho tot el març de 1940, després d’haver assistit a les classes amb regularitat. A continuació, es va posar a treballar per realitzar la Memòria d’investigació.

També començà la carrera de Ciències naturals el setembre de 1939. Aquell mateix mes es va examinar de set assignatures, que va aprovar amb facilitat. En el curs 39-40, entre les convocatòries de març i juny va superar 11 assignatures. I durant el curs 40-41 en va cursar dues més, malgrat haver estat convalescent d’una malaltia i de realitzar també el Projecte final de carrera d’Enginyeria de Mines. En el curs 41-42 va acabar les tres assignatures que li faltaven, en convalidar les corresponents amb l’Escola de Mines. Entre aquest curs i el següent va superar, amb bones qualificacions, les assignatures de doctorat, que va concloure el 24 d’abril de 1944. Es va incorporar, llavors, a l’Electra madrilenya, on havia treballat el seu pare.

Sant Josepmaria havia demanat als que portaven més temps a l’Opus Dei ―el febrer de 1940― que es responsabilitzessin d’impartir les classes de formació als joves universitaris i a aquells que ja havien acabat la carrera. Des d’aquell dia, Juan Jiménez Vargas, Ricardo Fernández Vallespín, Álvaro del Portillo, “Chiqui”, Pedro Casciaro, Francisco Botella i alguns altres es van llançar a l’aventura d’impartir aquests mitjans de formació, la qual cosa va suposar un important creixement de la tasca apostòlica.

Francisco Ponz, un dels joves que van conèixer llavors “Chiqui”, el recordava així: “Alt, aparentment robust tot i que la seva salut no era bona; de cabell fosc i ample front, d’ulls vius i mirada aguda i espurnejant; de tracte simpàtic i senzill. (...) Quan el vaig conèixer allà per l’any 1940, semblava una persona més aviat de poques paraules, de conversa feta de frases breus i clares, allunyat de llargs discursos o de la narració prolongada i atraient; i tanmateix un s’hi trobava bé al seu costat, per raó de l’agudesa del seu pensament, la noblesa del seu cor i la claredat de la seva paraula plena d’afecte robust i profund.”

El 19 de març de 1940 va ser per a en José María un dia molt especial, ja que va fer la incorporació definitiva a l'Opus Dei. Poc després, per Setmana Santa, va assistir a la primera convivència de formació intensiva per als fidels de l'Obra, que va tenir lloc a Jenner. Va rebre un fort impuls espiritual i van créixer els seus desitjos de santedat. Ben aviat se li va encomanar l’atenció de l'apostolat amb els universitaris que anaven per Jenner. En Francisco Ponz explicava d'aquells anys: “Home lleial a tota prova, vivia la vocació a l'Opus Dei amb total fidelitat al Senyor i al Fundador i a això supeditava tota la resta. Era decidit, resolt, gens vacil·lant o dubitatiu. Qualsevol desig de sant Josemaria que arribés al seu coneixement l'incitava a agusar l'enginy per transformar-lo en projectes que, encara que fossin humanament difícils o fins i tot a primera vista inabordables, aviat passaven a ser realitats gràcies al seu extraordinari sentit pràctic”.

La salut d’en “Chiqui” havia quedat molt tocada pels patiments soferts durant la guerra. Les seves afeccions renals, a més a més, es van accentuar. El juliol de 1940 va caure greument malalt i van haver d’extirpar-li el ronyó esquerre, que s’havia atrofiat i adherit al diafragma. Quan li van extreure, s’esquinçà el diafragma, motiu pel qual el postoperatori es va perllongar més del previst. Fins sis mesos després no va cicatritzar completament la ferida. El fundador de l’Opus Dei es va preocupar que li portessin amb freqüència la Sagrada Comunió i en algunes ocasions ho va fer ell mateix.

Aquestes complicacions feien perillar l’entrega de la Memòria d’Investigació dins dels terminis previstos. Va demanar, llavors, una ampliació, però les autoritats acadèmiques no la hi van concedir. Finalment, va aconseguir acabar la Memòria el 7 de maig de 1941 i va obtenir la nota màxima.

Mentrestant, el Pare el va nomenar Director d’un Centre de l’Opus Dei a Madrid, al carrer Lagasca. Passats els anys, els que van conviure amb en José María recorden la seva total dedicació. Com assenyala Francisco Ponz: “Quan estava de Director posava per damunt de tot aquest encàrrec que el fundador li havia encomanat. Sempre el trobàvem disponible per rebre’ns, per atendre les nostres consultes sense fer cap gest d’impaciència o de cansament. Vivia oblidat de si mateix, pendent de les necessitats de tots els altres. Tenia amb tothom una caritat robusta i sincera, profunda, arrelada en l’amor a Déu, la qual cosa el conduïa a voler la nostra santedat per damunt de tot ―tal com ho veia fer a sant Josepmaria― i que lluitéssim per ser millors i més fidels cristians, amb la segura convicció que d’aquesta manera seriem també els més feliços a la terra. i després ho seríem eternament al Cel”.

Impressionava la seva capacitat de treball, ja que compatibilitzava els estudis amb una profunda vida de pietat i formació, amb una intensa tasca apostòlica i amb la feina a l’empresa Electra, indispensable aquesta última per ajudar a sostenir també econòmicament els apostolats. A més, realitzava viatges: alguns acompanyant sant Josepmaria, per posar en marxa la tasca apostòlica a diverses ciutats d’Espanya. Només un gran amor a Déu i al compliment de la seva Voluntat expliquen aquest fort ritme de vida.

Ell mateix va fer, anys després, un resum d’aquella època: “Aquells primers anys després de la guerra espanyola en els quals materialment havíem de tornar a començar des de zero, van ser anys molt durs, per les circumstàncies externes en què vivíem: la “persecució dels bons”, juntament amb tantes calúmnies que pesaven sobre l’Obra

[11]; també per la falta de mitjans materials; i finalment pel fet de ser els primers temps de l’Obra, i, per tant, la manca de suport ferm amb què havia de treballar el Pare”.

[12]

També en aquest temps va conviure més estretament amb la mare i la germana de sant Josepmaria, i va valorar el gran servei a l’Obra que elles van realitzar en l’administració de les tasques domèstiques dels primers Centres, especialment al carrer Lagasca, d’on ell n’era el Director: “En aquestes condicions, l’Àvia i “tia Carmen” es feren càrrec de l’administració de les nostres cases, la qual cosa comportava moltíssimes dificultats (...). En tot aquest servei que va retre a l’Obra, “tia Carmen” sabé estimar els seus “nebots” i va compaginar aquest afecte amb una tal enteresa que evitava tota classe de carrin- cloneria i, així, des del seu lloc, fomentava la nostra entrega a Déu”.

[13]

Ordenació sacerdotal

Des de 1940 José María es preparà per a la seva ordenació sacerdotal, com relatava l’any 1972: “El Pare ens havia fet veure ben clarament la necessitat de sacerdots a l’Obra, membres de l’Obra que arribessin al sacerdoci després d’haver viscut la nostra vocació pròpia, per tal d’ajudar, amb la seva predicació, ―i d’acord amb les directrius assenyalades pel Pare― a la formació dels seus germans i a fi de col·laborar en la seva direcció espiritual, sobretot a través del Sagrament de la Penitència”

[14]. Ell ho havia anunciat a la seva mare, encara que li va demanar que guardés discreció, ja que la realització d’aquesta possibilitat podia dilatar-se per un temps.

“Chiqui” feia compatible el seu treball professional i altres encàrrecs amb els estudis eclesiàstics, juntament amb Álvaro del Portillo i José Luis Múzquiz. Primer van realitzar els exàmens al seminari de Madrid i van comptar amb un professorat excel·lent, aprofitant també la presència a Madrid de grans especialistes retinguts per la Segona Guerra Mundial.

Mentrestant, el fundador de l’Obra buscava la fórmula canònica per a aquesta ordenació, dins del dret canònic aleshores vigent. El 14 de febrer de 1943, en el Centre de dones de l’Opus Dei del carrer Jorge Manrique, va veure la solució jurídica durant la Missa: sant Josepmaria començà a parlar de la Societat Sacerdotal de la Santa Creu. Amb la Societat Sacerdotal de la Santa Creu ―a títol de la qual s’ordenarien els nous sacerdots de l’Opus Dei i que formaria part integrant i inseparable de l’Obra― es feia possible la incardinació i ordenació sacerdotal d’alguns laics de l’Opus Dei, els quals podrien assistir espiritualment a la resta dels membres i atendre les activitats apostòliques promogudes per ells.

Més tard, els tres que es preparaven per a ordenar-se anaren a presentar-se al Bisbe de Madrid. Temps després Mons. Leopoldo Eijo y Garay aprovava les Constitucions de la Societat Sacerdotal de la Santa Creu. Era el 25 de gener de 1944

[15]. Els següents mesos van ser d’una gran intensitat, a fi d’ultimar tots els detalls de l’ordenació.

La seva preparació intel·lectual fou molt bona, com reflecteixen les qualificacions que van obtenir els tres, incloses en l’expedient d’ordes. A més, es va demostrar al llarg de la seva vida sacerdotal. Hi havia una curiosa excepció: l’assignatura de música. Ho recordava anys després el fundador de l’Obra, en referir-se a la primera Missa solemne del Dr. José María Hernández Garnica: “Quin horror de veu tenien els tres primers sacerdots!: “Chiqui” va entonar el Te Deum, però el seu padrí, José María Bueno Monreal, va comentar que era el primer miracle de sant ‘Chiqui’”.

[16]

Sant Josepmaria els va dirigir els dies de recés previstos abans de l’ordenació en una zona del Monestir d’El Escorial, del 13 al 20 de maig de 1944. El 20 va tenir lloc al Palau Episcopal de Madrid la tonsura, segons estava establert en aquella època per les lleis de l’Església. Després, els dies 21 i 23, els ordes menors. El 28 de maig, Mons. Marcelino Olaechea, Bisbe de Pamplona, els va conferir el Subdiaconat a l’Oratori de Diego de León. El 3 de juny, a la capella del Seminari de Madrid, reberen el Diaconat, de mans de Mons. Casimiro Morcillo, Bisbe Auxiliar de Madrid-Alcalá. I finalment, Mons. Leopoldo Eijo y Garay va oficiar l’ordenació de preveres el 25 de juny, a la capella del Palau episcopal.

Era la primera ordenació de fidels de l’Opus Dei i va ser curosament preparada pel fundador, tant per la qualitat dels professors escollits, com per la categoria humana i sobrenatural dels candidats. Com assenyalà en José María en una meditació escrita el 1972: “De la nostra formació apostòlica i espiritual, així com de la pastoral, no vam poder tenir millor mestre, perquè fou el mateix Pare qui es va encarregar d’aquesta tasca. Van ser constants les converses en què ens anava donant normes, consells, per a la nostra futura tasca de sacerdots. No se’m poden oblidar algunes passejades pels afores de Madrid, en els quals caminant, cap al tard, alguna vegada ens parlava el Pare del millor mitjà de servir l’Obra”.

[17]

A més, sant Josepmaria va voler que els tres tinguessin un doctorat, cosa que en aquella època només es podia obtenir a la Universitat Central, després d’aconseguir la corresponent llicenciatura en una facultat, ja que les Enginyeries eren Escoles especials. José Luis Múzquiz i Álvaro del Portillo ho van fer a la Facultat de Geografia i Història i José María Hernández Garnica en la de Ciències.

La mare de “Chiqui” estava molt commoguda. Encara que ell l’havia avisat anys enrere, no s’acabava de creure el fet que Déu li concedís la joia immensa de tenir un fill sacerdot. Ella s’ocupà del calze de la primera Missa Solemne del seu fill, calze que posteriorment es va enviar a Roma, i l’elecció del lloc va ser un detall d’afectuosa atenció amb la seva cosina Anna, que era religiosa del Col·legi de l’Assumpció.

La primera Missa solemne va tenir lloc a la capella de l’esmentat Col·legi, al carrer santa Isabel núm. 46, el 27 de juny de 1944: van acompanyar en José María. com a padrins, dos dels seus professors, el Vicari Judicial de la diòcesi de Madrid, Dr. José María Bueno Monreal, i el Pare José López Ortiz, els quals, amb el temps, foren Cardenal Arquebisbe de Sevilla i Arquebisbe Castrense, respectivament. Van assistir a la cerimònia enginyers i empleats de l’Empresa Electra, i nombrosos amics i familiars. Després, ho van festejar al domicili de la seva mare, al carrer Conde de Aranda, on hi va acudir el fundador de l’Obra amb els dos padrins.

“Chiqui” ara era ja per a tots Don José María, encara que en la seva família l’anomenessin el Pare “Chiqui”, amb gran veneració. Als pocs dies, el 30 de juny, va donar la primera Comunió a la seva neboda María, el 31 de juliol presidí, com a prevere celebrant, el casament del seu cosí Gabriel i el 9 d’agost batejà el seu nebot Javier. Alguns anys passava dos o tres dies amb tota la família a Noja, on els veia tots junts. Solia celebrar la santa Missa a la Casona del seu oncle Pablo Garnica, que tenia una capella molt bonica.

El Dr. José María Hernández Garnica procurava involucrar la seva mare, que va viure molts anys, en les coses de l’Opus Dei: per exemple, li suggeria resar pels apostolats o contribuir amb ajuts materials. Amelia Díaz-Guardamino el va sentir parlar així, a Londres, de la seva mare: “A propòsit de viatges al seu país d’origen, en recordo un que va fer el Dr. José María H. a Madrid. Eren tan rars, que ens va aclarir el motiu: «La senyora Adela -sempre es referia així a la seva mare- no es troba bé”. L’absència va ser molt curta i quan, a la tornada, li preguntem com havia deixat la seva mare, ens va explicar: (...) “L’he convençut que és molt útil, que ens fa molta falta a tots i s’ha posat bé”. De nou havia actuat, a més del seu afecte, el seu coneixement de la psicologia femenina. És veritat que quan el Dr. José María H. vivia a Madrid, feia col·laborar la seva mare de tal manera en totes les nostres coses, que ho havia de trobar a faltar moltíssim. No hi havia convidats en un Centre nostre a Madrid, sense que es comptés amb la vaixella, la cristalleria, o qualsevol altre objecte de la senyora Adela; contínuament la tenia plenament ocupada i es podria dir que “no la deixava viure”, però això donava interès a la seva vida”.

El Dr. Hernández Garnica, en recordar l’ordenació, anys més tard, en la seva humilitat, es veia ell mateix com indigne de l’elecció que el Pare havia fet. Tanmateix, la fidelitat de José María va demostrar que aquella fe de sant Josepmaria es recolzava en el coneixement profund que tenia dels seus fills.

També el Dr. José María H. ressaltava: “És fàcil imaginar el Pare aquells dies, ple de goig i d’alegria; perquè es tractava d’una cosa, la necessitat de la qual la sentia tan al viu; per la qual havia resat i treballat tant, es realitzava. Hem sentit dir al nostre Pare que les ordenacions de les primeres promocions li havien donat una gran alegria, però alhora també pena. Una pena que no era tristesa, sinó el dolor de perdre per a l’apostolat de l’Obra uns laics madurs, que tanta falta feien. Érem tan pocs! Avui dia continua sofrint per aquesta pèrdua, però la tasca que realitzen per tot el món aquests germans nostres sacerdots ―elements d’unitat i de servei― compensa amb escreix la pèrdua que suposa l’ordenació dels nostres germans laics”.

[18]

Molt bé recordaria aquells fets, quan durant algun temps va col·laborar en la preparació dels fidels de l’Opus Dei que anaven rebent l’ordenació sacerdotal durant els següents anys. Al costat de la formació litúrgica i pastoral, no faltaven recomanacions pràctiques que el Dr. José María Hernández Garnica havia escoltat directament dels llavis del fundador. Com recordava el Dr. Alfons Par, ordenat l’any 1951: “Les classes del Dr. José María Hernández G. eren delicioses. Anava al gra amb profunditat i claredat. S’esmerçava a comunicar-nos tota la seva experiència sacerdotal. Eren fruit de la seva pròpia pràctica pastoral, viscuda amb una fidelitat extrema a la moral de l’Església. Ens donava consells que després m’han estat molt útils, per tal d’encertar la manera més adequada d’enfocar el camí a l’hora de solucionar els problemes difícils de la vida i de donar els consells més apropiats, tenint enginy sant en la pastoral..., etc. Era un psicòleg nat, a part del seu sentit pràctic, de la seva intel·ligència fora del comú i del seu gran cor, cosa que li permetia, de vegades, ser una mica aspre i alhora ajudar molt”.

A l’estiu de 1945, va tenir lloc un curs de formació espiritual per a les dones de l’Opus Dei a la casa dita “Los Rosales”, situada en un municipi proper a Madrid. Va durar dos mesos. Els tres primers sacerdots s’alternaven cada setmana; el que estava de torn predicava diàriament una estona de meditació, celebrava la Santa Missa, i passava el matí confessant i donant classes de formació fins al migdia. D’aquelles joves van sortir després les que van començar la tasca apostòlica a Roma, Anglaterra, Estats Units, Mèxic, Guatemala, Xile, Colòmbia, Veneçuela..., i molts dels altres llocs d’Espanya.

Des de l’estiu del 1945, va viure el Dr. José María H. una aventura especial: la casa de recessos de Molinoviejo, una finca propera a Segòvia, que era propietat d’uns parents. Ell aconseguí que la lloguessin, per un preu assequible. Des del primer moment es va fer servir per al descans i la formació espiritual i apostòlica dels fidels de l’Opus Dei i d’altres persones.

La distribució de la feina sacerdotal dels tres ordenats el 1944, era senzilla i ambiciosa: Álvaro estaria amb el fundador en el govern i impuls de l’Obra. José Luis i José María Hernández Garnica s’encarregarien de les tasques de formació espiritual i apostòlica promogudes pels fidels de l’Opus Dei; en concret, el Dr. José María H. G. va dedicar la major part del seu temps a activitats dirigides a dones. Les ciutats d’Espanya, es repartien també entre els dos últims: Andalusia per a José Luis, i Saragossa, Barcelona i València per a José María.

Des del principi de la seva activitat sacerdotal el Dr. José María Hernández Garnica va desenvolupar una àmplia tasca de direcció espiritual amb joves universitaris de Madrid, Barcelona, València... Havia après de sant Josepmaria la cordialitat, l’atenció personal i l’afany d’ajudar cada ànima. Ho recordava també el Dr. Alfons Par pensant en les seves converses amb el Servent de Déu, a Barcelona: “Em va rebre Mn. José María. Va ser una conversa molt senzilla i amable. Els dos érem enginyers. Amb poques paraules ens vam entendre molt bé. Li vaig explicar tot allò que em va semblar més essencial de la meva vida de pietat, dels meus estudis, dels cercles als quals assistia, etc. Al principi jo estava una mica amoïnat; però aquell sacerdot tan natural em va inspirar molta confiança. Vaig notar que s’adonava perfectament de les meves disposicions interiors, que m’entenia fins al fons i, a més, que teníem una manera de pensar molt similar. (...) Em va agradar molt la seva naturalitat i em va captivar la seva senzillesa, sense cap mena d’afectació, la qual cosa es traslluïa en la sobre-naturalitat que omplia el seu cor. En realitat, allà es trobava el secret”.

Mentrestant, l’expansió de l’Opus Dei per tot el món funcionava. El 1945 va començar el treball apostòlic a Portugal; i en pocs anys, amb l’impuls de sant Josepmaria, diversos fidels de l’Obra van anar a treballar professionalment a Anglaterra, França, Itàlia, Estats Units, Mèxic, Irlanda, Xile, etc. L’any 1946 el fundador de l’Opus Dei es va traslladar a Roma i, des de la Ciutat Eterna, va dirigir el govern central de l’Obra.

Atenció de la tasca de l'Opus Dei amb dones

Des del començament del seu sacerdoci, el Dr. José María Hernández Garnica va treballar especialment en l’impuls, desenvolupament i formació de les tasques de l’Obra amb dones, i sempre va tenir presents les recomanacions de sant Josepmaria. Va aprendre d’ell a donar-les l’oportuna ajuda perquè elles creixessin amb plena responsabilitat. Gaudia de la plena confiança del fundador. “Un dia, mentre esmorzàvem ―contava Carmen Marco―, va passar el Pare acompanyat del Dr. José María H. (...) El nostre fundador li va agafar el cap entre les mans i va dir-nos: “Filles meves, jo he pogut anar-me'n a Roma perquè he deixat a “Chiqui” amb vosaltres”.

El fundador tenia projectes apostòlics molt ambiciosos per animar la vida espiritual dels qui es dediquen als àmbits de la cultura, de l’educació, de la sanitat, de la promoció social, etc.; així ho va exposar a tres de les noies de l’Opus Dei, en el primer Centre de l’Obra, que s’encarregava de l’atenció apostòlica de dones al carrer Jorge Manrique, de Madrid. Així ho relatava Encarnación Ortega: “Sobre la taula va estendre un quadre que exposava les diferents tasques que les dones de l’Opus Dei farien realitat per tot el món. Només el fet de seguir el Pare, que ens les explicava amb vivor, gairebé produïa sensació de vertigen: granges per a camperoles; diferents cases de capacitació professional per a la dona; residències d’universitàries; activitats en el món de la moda; cases de maternitat en diferents ciutats dels diversos continents; biblioteques circulants que farien arribar lectura sana i formativa fins als pobles més remots; llibreries... I (...), doblegant a poc a poc aquell quadre digué: “Davant d’això es poden tenir dues reaccions: una, la de pensar que és una cosa molt bonica, però quimèrica, irrealitzable; i l’altra, la de posar tota la confiança en el Senyor, el qual, si ens ha demanat tot això, ens ajudarà a tirar-ho endavant. Espero que tingueu la segona”.

El Dr. José María H. coneixia molt bé i valorava a fons l’esperit femení. Carmen Mouriz, amb qui va treballar en tasques de govern de l’Opus Dei a Alemanya, recorda que, des d’un principi, havia rebut l’encàrrec de formar en l’esperit de l’Opus Dei les dones de l’Obra: “i per això l’anomenàvem ‘el Dr. José María H., el nostre’.... “Amb freqüència he pensat que ell hauria preferit estar sempre a prop del nostre Pare; no obstant això, es va ficar de ple en tot allò que li havia encomanat. I com va calar en la manera de ser de la dona i com va saber conèixer-nos i ajudar-nos per fer l’Opus Dei en tants llocs!”.

La tasca apostòlica de les dones de l’Opus Dei es va desenvolupar molt durant aquells anys. Pel seu encàrrec en relació amb les dones de l’Obra, el Dr. José María H. va col·laborar en la instal·lació i posada en marxa dels primers Centres de Madrid, Bilbao i Barcelona, i després també en la resta d’Espanya i Europa.

El 1945 es van iniciar dos Centres a Madrid: “Los Rosales” ―a pocs quilòmetres de la capital― i Zurbarán. Es va tancar el que hi havia al carrer Jorge Manrique; aquest havia estat el primer. Es recuperaria anys després.

Des del començament, el Dr. Hernández Garnica va dedicar moltes hores a la Residència Zurbarán per a noies estudiants universitàries, ubicat en el núm. 26 del carrer d’aquest mateix nom. Allà va realitzar una important i pacient tasca de direcció espiritual en el confessionari, de la qual en van sortir, amb la gràcia de Déu, moltes universitàries que després van portar l’esperit de l’Opus Dei pel món, exercint la seva professió. Així li ho havia encarregat el fundador de l’Obra. Com evoca Alfons Par Balcells: “El secret de Mn. José María era ―així m’ho sembla― que estimava el nostre fundador i l’Obra amb bogeria. Estava sempre disposat a sacrificar qual sevol cosa, o aspecte personal, per ser sempre un instrument útil a l’Obra, fos com fos (...) Mn. José María ho expressava amb la fórmula: “Quan un es decideix a no ser res de res, llavors un és eficaç”. “Ell era feliç negant-se a si mateix!”.

Dins de l’Opus Dei, els sacerdots van als Centres de les dones el temps indispensable per a l’atenció sacerdotal: administració de sagraments, celebració de la Santa Missa i altres funcions litúrgiques, i també per a les activitats de formació, com són meditacions i classes. El Dr. José María Hernández Garnica es va ocupar d’aquestes tasques prodigant-se generosament i dedicant-hi tot el temps que calgués. Com deia Adelaida Sànchez Revilla: “En realitat ell va estar en els nostres Centres també el temps indispensable per a les funcions que havia de realitzar, que en aquell temps eren molt precises i necessàries. Així doncs, el fet excepcional eren les funcions que tenia encomanades i que va exercir de manera eficient i jo diria que, al meu entendre, de manera santa. Perquè es devia santificar encara que només fos per l’enorme paciència, dedicació i afecte -que és la millor forma sobrenatural i humana de caritat- que va manifestar en totes les seves actuacions. El seu comportament denota un oblit total de si mateix i un lliurament amorós, intel·ligent, abnegat, delicat i alegre en el compliment del voler de Déu”.

Alhora que desenvolupava aquest treball, s’esforçava a ser molt delicat en la guarda del seu cor i a mantenir les mesures de prudència necessàries. No ho han oblidat les persones que va atendre espiritualment, com Sabina Alandes: “Recordo al Dr. José María H. bolcat sempre en la nostra formació: com a sacerdot encarregat d’atendre la residència era molt abnegat; la seva dedicació va ser total (...). Ens va tractar sempre amb una delicadesa extraordinària i va saber tenir mil detalls petits per ajudar-nos: estava pendent del que necessitàvem per tirar endavant la casa, o per a l’atenció apostòlica”.

La seva predicació eixamplava les ànsies d’apostolat. Arribaríem lluny, portant el Senyor fins a l’últim racó de la terra i a totes les esferes de la societat. Així ho assenyalava Dorita Calvo: “L’amor a Déu del Dr. José María H. el portava a un afany apostòlic extraordinari. Constantment ens parlava que havíem d’apropar Déu a les ànimes del món enter. Aquesta universalitat en l’apostolat ens la inculcava amb tanta força, gosaria dir-ho així, que per aquest motiu vèiem tan natural el fet d’anar-nos-en a altres països per començar la tasca, com ja estàvem fent durant aquells anys”.

Com que el més important era la formació personal, el Dr. Hernández Garnica ens ajudava molt per tal que es pensessin bé les coses: “En ‘Los Rosales’, en aquella època, jo era la Directora ―apuntava Mª Teresa Echevarría― i el Dr. José María H. va posar molta tenacitat per ensenyar-me a funcionar. Quan alguna vegada li preguntava alguna cosa, em contestava: ‘A veure, tu, com ho faries?’ i quan li donava la meva opinió, me la reforçava o em donava algunes raons que aconsellaven el contrari. En qualsevol cas, sempre m’ensenyava a discórrer, a no utilitzar el remei més fàcil i còmode que és el de preguntar-ho tot; m’ajudà a acostumar-me a emprar el cap, la intel·ligència”.

Procurava que la formació fos molt pràctica d’acord amb les circumstàncies. Com un bon mestre, sabia fer i desaparèixer: “El Dr. José María H. ―rememora Dorita Calvo― apareixia en el moment en què el necessitàvem; la resta del temps, desapareixia per complet, i mai no es va fer imprescindible. Tenia el do de l’oportunitat per arribar d’improvís, justament quan no sabíem cap a on tirar. No sé per quina raó, però amb freqüència ―quan recordo com ens ajudava―, em ve a la memòria la devoció als Àngels Custodis que tant ens va inculcar. Deia: ‘Però no n’abuseu; no visqueu còmodament pensant que tot ho resoldrà l’Àngel Custodi’ i recalcava que li havíem de demanar coses, però fer-les nosaltres, no esperant que ens les donés resoltes”.

Del fundador de l’Opus Dei havia après a tenir molt endins del cor les feines encarregades a les Administracions dels Centres; era “l’apostolat dels apostolats”. Afirmava María Jesús Luna: “El Dr. Hernández Garnica mostrava una especial atenció o admiració pel treball de l’Administració, interessant-se molt pels detalls que comportava, tant si estaven relacionats amb la cuina, com amb la neteja i amb altres feines. Mai no vaig veure que ell valorés més una altra mena de feines, aparentment més brillants”. A més, sabia estar atent, per tal que les coses anessin bé. “Un dia, relata Carmen Mouriz, en assabentar-se que en una residència d’estudiants la plantilla es trobava sense cobrir, amb el consegüent recàrrec de feina per a unes poques, va comentar amb fortalesa a les que dirigien aquest treball domèstic: ‘Les persones que estiguin al vostre càrrec us han d’interessar més; heu de saber exactament com estan, què fan, quina proporció de feina tenen. Sobre vosaltres recau la responsabilitat de les Administracions i per poder aportar solucions adequades, heu de ser-hi més a prop, no us en podeu desentendre’.

La seva ajuda era constant, avançant-se a les necessitats espirituals i materials: “Quan el vaig conèixer, assenyala Carmen Marco, vaig notar que era qui solucionaria els problemes que anessin apareixent en el dia a dia. Em vaig sentir amb el suport d’un germà més gran al qual li podies dir tot, que si veia que te’l podia donar, te’l donava, i si deia no, és perquè no era convenient i et donava explicacions que et convencien i que et deixaven tranquil·la. (...) El movia una gran lleialtat. No permetia els «aplaudiments mutus», però sabia treure tot allò que hi ha de positiu en les persones i en les diverses situacions”.

El Dr. José María H. posava especial afany en el fet que es redactessin fitxes d’experiència, on s’expliqués bé com fer cada cosa, a fi que les següents ―aquelles que se n’haguessin d’ocupar― partissin del coneixement adquirit per les anteriors. Perquè, com recorda Adelaida Sánchez, “quan jo feia això, partia de zero, tenia vint anys i fins llavors no havia fet cap altra cosa que estudiar. A Espanya aquells anys els aliments estaven racionats i hi havia molta escassetat; teníem pocs diners i de vegades gens, el servei domèstic era sens dubte insuficient i la sala de màquines inexistent. És clar que els dies els fèiem més llargs i les nits molt curtes; érem molt joves i amb molta il·lusió de fer l’Opus Dei. En aquesta situació vam aprendre a treballar així, científicament i amb sentit sobrenatural: vam aprendre a santificar el treball fent-ho, com ens ha ensenyat sempre el nostre fundador, amb amor de Déu. I en això també directament jo vaig aprendre moltes coses del Dr. José María H.”. A més, ell evitava qualsevol indici de protagonisme. Com recordava Carmen Marco: “Quan sabíem fer les coses o almenys sabíem si les fèiem bé o malament, ell desapareixia”.

La seva humilitat i esperit de servei van ser constants al llarg de la seva vida; no tenia drets sinó deures, i, com sant Josepmaria, sabia, segons l’opinió d’Amparo Martín de Rosales, “no deixar-se servir i també l’agraïment formava part el seu habitual comportament. Donava les gràcies per tot”. Després de molts anys de treball amb les dones de l’Opus Dei a Espanya, el Dr. José María Hernández Garnica va marxar a França. Un temps després, recorda Glòria Toranzo, va anar a Madrid i va venir a Zurbarán per fer un encàrrec concret. “La persona que li obrí la porta no el coneixia i el va deixar assegut en un banc de fusta que hi havia al peu de l’escala. Ell coneixia millor que ningú la residència i podia haver pujat al saló o a l’oratori, però va esperar al costat mateix de la porta d’entrada. Quan vaig sortir i el vaig veure allà assegut al banc de proveïdors, em vaig disculpar. Ell va treure importància a la situació i va dir que allà estava molt còmode. Em va admirar la seva humilitat i també la fidelitat per seguir les orientacions del Pare de no ser en els Centres de dones més que el temps imprescindible”.

Pels camins d'Europa

La seva entrega generosa i humil féu que el fundador de l’Opus Dei comptés amb ell cada vegada més. Des de finals de 1954 als primers mesos de 1955, el Dr. José María Hernández Garnica va realitzar amb Alberto Ullastres un llarg viatge per Amèrica, per impulsar la marxa dels apostolats que s’havien iniciat anys enrere: Estats Units, Mèxic, Guatemala, Veneçuela, Colòmbia, Equador, Perú, Xile i Argentina. Pocs mesos després, va sortir de nou per efectuar una tasca semblant a Anglaterra i Irlanda.

Encara que el Dr. José María H. havia acabat els seus estudis eclesiàstics el 1944, sant Josepmaria desitjava que els seus fills sacerdots obtinguessin el grau de doctor en alguna ciència eclesiàstica. Per això, l’octubre de 1955 va fer anar a Roma el Dr. José María Hernández Garnica i alguns altres més. El Dr. Florencio Sánchez Bella, un d’ells, explicava: “Amb freqüència, “Chiqui” ens orientava amb les seves bromes i bon humor perquè superéssim el cansament que comportaven aquells estudis. N’hi havia prou amb veure’l acabant el seu doctorat en Teologia als seus quaranta anys, amb la seva maduresa humana, sobrenatural, i com a home de govern captenir-se, en canvi, amb naturalitat, com un alumne més, per sentir-se estimulat a fer el mateix. Era intel·ligent, amb molt bona memòria, a més de bon treballador. Unides unes i altres qualitats va realitzar els seus estudis amb gran brillantor encara que ell procurà que passessin el més desapercebuts possible”.

Després d’uns anys d’estudi, docència i investigació sobre l’espiritualitat laïcal, apresa dels llavis del fundador de l’Opus Dei, el Dr. José María H. va anar desenvolupant el seu pensament sobre la Teologia del laïcat. L’abril de 1956, va publicar un llibre titulat “Perfecció i laïcat”. Posteriorment, va defensar la seva tesi doctoral en Teologia, a la Universitat Lateranense, l’any 1956 sobre “La moral en els sistemes econòmics”. A la tornada d’aquells viatges, va romandre un any a Madrid, com a Director Espiritual de l’Opus Dei a Espanya.

El 1957 el Dr. José María Hernández Garnica va ser nomenat Consiliari de l’Opus Dei a França. Des de llavors fins a 1972 va viure fora d’Espanya, traslladant-se d’un país a un altre. Va assaborir el goig i el sofriment dels començaments de l’Opus Dei en diversos països europeus, on s’havia de preparar el camí; cosa que requerí molta tenacitat, abordant constantment problemes nous: cultura, idiomes, treball apostòlic amb persones provinents d’altres religions, alimentació, etc. Els qui van treballar amb ell recorden la seva fe indestructible en Déu i la seguretat que amb l’oració, el sacrifici i el treball constant arribarien els fruits apostòlics.

Quan el Dr. José María H. arribà a França, el 1957, ja feia diversos anys que fidels de l’Opus Dei hi exercien la seva professió. “Els càrrecs són càrregues”, solia repetir sant Josepmaria, i amb naturalitat ho vivia el Dr. José María H.: “Vaig pensar ―explicava Amelia Díaz-Guardamino― en aquesta característica tan marcada d’ell, cosa que ja havia tingut ocasió de comprovar anys abans (...): el servei als altres, i molt concretament a les seves germanes, per qui es desvivia en tots els aspectes. Per a ell, ser Consiliari de França, era això: servir els d’aquesta Regió, si calia també materialment, i els càrrecs, com ens ho havia repetit tantes vegades en les classes sobre l’esperit de l’Obra, no comporten un honor, sinó el deure de desviure’s pels altres.”

Durant aquell llarg període, va viure també a Anglaterra, Irlanda, França, Alemanya, Àustria, Suïssa, Holanda i Bèlgica, exercint tasques de gran responsabilitat. Va ser Director de la Delegació de França entre 1957 i 1959; Delegat del fundador per a Anglaterra, França i Irlanda, des del setembre de 1959; l’any1961 va passar a ser Delegat per a Alemanya i Àustria; el 1966 va tornar a Anglaterra com a Sacerdot Secretari Regional, i el 1967 va retornar a Alemanya, primer com a Delegat i el 1969 com a Sacerdot Secretari. En aquells més de deu anys va rebre, a més a més, altres encàrrecs del Pare; va acudir a Roma en diverses ocasions, va assistir als Congressos Generals de l’Opus Dei, etc.

Sobre aquests temps, els testimonis de tantes persones que van conviure amb ell van delineant una santedat heroica viscuda amb naturalitat. Al llarg de les següents pàgines ens referirem somera-ment a alguns aspectes d’aquest creixement en les virtuts.

Des que va ser nomenat Delegat del Pare per a diversos països d’Europa, el treball el va portar d’un lloc a un altre. Aquesta figura del Delegat, creada per sant Josepmaria, buscava la finalitat de ser pont d’unió entre el govern de les diverses circumscripcions de l’Opus Dei, que s’anava estenent per tots els racons del món, i el govern central, amb el Pare al capdavant, que era a Roma. En formar part tant del Consell General com de la Comissió regional, resultava un instrument d’unitat en el govern de l’Opus Dei. A més, aquests encàrrecs permetien al Dr. José María H. viatjar periòdicament a Roma i conviure amb el Pare, omplint-se del seu esperit i de la seva força interior.

El Dr. José María H. treballà molt per tal de fer els apostolats de l’Opus Dei en cada país, amb la gràcia de Déu i recolzat en la fe que s’havia enfortit pel seu tracte amb el Pare en els anys 30, quan no hi havia gairebé res. Així ho exposava José Gabriel de la Rica, una de les persones amb qui va conviure a Alemanya: “Quan jo el vaig conèixer el 1963, malgrat que l’Obra a Alemanya era una cosa minúscula, parlava del que seria amb el temps; ho deia amb un convenciment tal que sense una fe gegant no es podia entendre. Sense disposar de mitjans materials i tenint els peus molt afermats a terra ens animava a llançar-nos a conèixer gent, per treballar en tots els llocs, encara que no es veiés el fruit de l’apostolat. (...) Treballava pensant en el futur, sense el menor dubte que en tots els països es desenvoluparia l’Obra, com efectivament així va ser”.

La comprovació de les escasses forces de què disposava per a la magnitud de la tasca, no el portava mai al desànim, ni a la desesperança. Ell mateix ho feia ressaltar en una meditació: “Si volem ser fidels a la crida de Déu i realitzar un servei efectiu i continuat, hem de tenir present que l’acció principal és de Déu ―la seva gràcia― però és també indispensable l’acció instrumental de l’home que realitza la seva acció pròpia, humana i que la gràcia de Déu eleva a sobrenatural. Aquesta acció instrumental requereix unes disposicions, una formació i una docilitat a l’acció divina”.

[19]

Ho confirma el Dr. Steinkamp respecte de la labor a Holanda: “Tenia una gran fe en Déu. Era la tònica constant en les seves converses amb nosaltres; que tinguéssim fe en Déu. Els temps de començar una tasca són difícils, però nosaltres som allò permanent. Ens feia considerar que el fundador de l’Obra havia hagut de superar molts obstacles, però que l’Obra havia anat sempre endavant”.

Amb la fe, la seva esperança va anar creixent al llarg de la seva vida. Convençut d’estar embarcat en un explícit voler de Déu, el Dr. José María Hernández Garnica posava en joc els seus talents i tot ho confiava a l’oració. Davant dels encàrrecs rebuts, es recolzava en el Senyor amb una seguretat plena, fiant-se d’Ell i dels mitjans sobrenaturals: l’oració i la penitència. Com relatava Alejandro Digón: “No deixava d’emprendre cap tasca d’apostolat, encara que fos difícil, perquè sabia que el Senyor posaria l’increment”.

[20]

L’any 1961 va arribar a Alemanya. La seva aportació apostòlica va ser notable, com recordava el Dr. Alfons Par: “Els fonaments, les directrius inicials i l’assentament de la tasca apostòlica a Alemanya els va posar ell: són obra de Mn. José María. Quan hi va arribar, nosaltres no sabíem com seguir endavant (...). Amb la seva arribada va canviar tot. És a dir, ens sentírem segurs, protegits i dirigits. Va ser com el canvi d’un dia ennuvolat a un dia de sol esplendorós. Era la mateixa realitat exterior de la tasca amb les seves dificultats objectives, però ara tot era ple de color, de sentit i de vida, amb una visió clara i amb unes perspectives optimistes. (...) Per a mi, tenir Mn. José María, era com tenir el nostre fundador al costat nostre. Mn. José María tenia idèntic criteri que sant Josepmaria, i era completament lleial al seu esperit; gaudia, a més a més, d’una intel·ligència molt pràctica i excepcional”.

Unida a la fe i l’esperança s’hi trobava la caritat. El seu amor a Déu es manifestava en la cura amb què realitzava diàriament les pràctiques de pietat que tenia previstes, de manera particular les eucarístiques. Així ho recordava Eileen Hourihan: “El seu amor a la Santa Missa i la manera com la celebrava infonien molta devoció. La manera tan devota amb què besava l’altar, just en començar, et deixava veure que per a ell era realment la seva cita més important del dia”.

S’endinsava en Déu, recordava José Gabriel de la Rica, en celebrar l’Eucaristia: “El seu amor a Déu era visible quan celebrava la Missa. Sense distreure’s es concentrava en les paraules, llegia a poc a poc amb tota cura i esforç, ja que ell tendia a llegir rapidíssim. Podia llegir en diagonal, però en la Missa s’aturava en cada pausa i s’esforçava a pronunciar cada paraula”. També es recollia en impartir l’Exposició amb el Santíssim. Algunes de les primeres dones de l’Opus Dei, com Dorita Calvo, recorden que van comentar entre elles: “Com estreny el Dr. José María H. el copó contra el seu pit, després de donar-nos la Benedicció amb el Santíssim!: Li dóna una abraçada!”. Precisament en els anys posteriors al Concili Vaticà II, quan es van produir greus abusos en matèria litúrgica, el Dr. José María H. va posar especial afany a viure amb intensitat i unció els ritus establerts per l’Església. Sabia que només així podria orientar els fidels de l’Opus Dei i les persones que atenia sacerdotalment.

[21]

També tenia una gran devoció a la Santíssima Verge Maria. Són molts els testimonis del seu tracte confiat i serè amb la Mare de Déu. Venerava especialment el sant Rosari, en el qual hi posava sempre intencions petites i grans.

Explicava, amb gràcia, en una meditació, el lliurament generós als altres: “Un dels secrets de la vida cristiana és que com més es dóna més es té”

[22]. El seu afecte i delicadeses amb els altres eren constants. Sabia estar en els detalls, com ho posen de manifest les atencions que va prodigar a en José Gabriel de la Rica, poc després de traslladar-se a Alemanya: “L’endemà d’arribar, sens dubte pel fred ―feia una temperatura de 17° sota zero i uns dies després de 21°― em vaig posar malalt i el Dr. José María H. va estar contínuament pendent de mi, encara que jo a la casa no havia causat més que trastorns. Es va ocupar de si tenia fred, de si menjava, de si anava aprenent l’alemany. Ja la primera impressió que em va fer fou la de tenir una constant preocupació per la gent de l’Obra”.

D’altra banda, la seva deficiència d’oïda no li facilitava aprendre idiomes, ni expressar-se potser adequadament. El seu entusiasme i la seva entrega removien més que les seves paraules. Quan viatjava als diversos països, ajudava en tot el que fos necessari, materialment o espiritualment. La seva humilitat i realisme el portaven a servir sense escarafalls, però també acceptant les seves limitacions, com feia ressaltar María Jesús Luna: “En la meva opinió, tenia certa dificultat d’expressió; tanmateix, posseïa el do de gents, i inspirava una gran confiança; tenia un gran sentit de l’humor i sabia fer bromes amb gran delicadesa, afecte i oportunitat”.

Era fort, fogós, alegre, amb grapa. No tenia la capacitat d’expressió que hauria probablement desitjat, potser també perquè els seus pensaments eren massa ràpids. Això no obstant, s’esforçava per buscar exemples que fessin més accessible el que volia comunicar.

Un altre aspecte decisiu en la seva personalitat era el realisme cristià, com assenyalava el Prof. Inciarte: “Si jo hagués de dir què era el que més em cridava l’atenció del Dr. José María H., després dels molts anys que vaig passar amb ell, diria, sens dubte, que era una extraordinària mescla de realisme i d’esperit sobrenatural. ‘Mescla’ no és aquí potser una paraula gaire apropiada. La impressió que tenia i tinc, d’ell, és que ambdós ingredients ―l’esperit sobrenatural i el realisme, o, millor, naturalitat― feien cadascun d’ells per si mateixos ja el cent per cent de la seva actitud davant de la vida. Això li permetia analitzar els esdeveniments i els seus protagonistes amb agudesa i falta de pal·liatius total, i alhora també amb un esperit de comprensió específicament cristià”.

Tot això sembla molt normal en la seva vida, però va haver de sacrificar-se molt, com precisava el Dr. Alfons Par: “No es pensi que per a Mn. José María aquest encàrrec, el fet de venir a Alemanya i ocupar-se d’aixecar i fer ressorgir la tasca, era cosa fàcil. No solament hi havia la dificultat objectiva per si mateixa ―començar la tasca en un país de característiques tan diferents i amb uns mitjans humans tan humils― sinó que, a més a més, cal tenir en compte l’aspecte subjectiu relatiu a la seva persona mateixa. En primer lloc la seva edat, llavors estava ja per sobre dels cinquanta: a aquesta edat un ja no està gaire per a noves aventures, incomoditats materials ―amb molta freqüència havíem de cuinar nosaltres―, viatges, desplaçaments; i per damunt de tot el fet de trobar-se amb una mentalitat tan diferent, etc. (...), Però s’hi va adaptar aviat: de quina manera va saber prescindir dels seus gustos personals i com s’entregà amb il·lusió a la nova tasca que el nostre fundador li va encomanar!; com s’interessà pel seu nou país! I com coneixia i estimava els alemanys!”.

La seva confiança total en Déu el portava al convenciment que l’Opus Dei es realitzaria en el món i, per tant, obeïa delicadament els directors de l’Opus Dei com a via per fer la voluntat de Déu. Temps després, en una meditació de 1972, parlant de disponibilitat i de confiança en Déu, com qui ho té ben experimentat, el Dr. José María Hernández Garnica deia: “El meu nou treball, per la tasca o el lloc, haurà exigit alguna renúncia o un nou acoblament, però el meu treball sempre serà un al·licient per continuar servint i per veure la utilitat del meu treball i la bondat de Déu, que fa fructificar la bona voluntat de servir l’Obra, com l’ajuda que ha proporcionat als altres”.

[23]

Aquesta confiança es convertia en un camí meravellós d’obediència, essencial en la vida apostòlica: “Acceptem el que els directors diuen ―així ho exposava en la mateixa meditació― i després els fets vindran a confirmar-nos que allò era raonable i estava dirigit al nostre bé. Ha de ser, per tant, una acceptació joiosa, no de mala gana o com el qui, obeint, fa un favor extraordinari. D’aquesta forma, la nostra vida ens donarà molta pau i els encarregats de decidir podran sospesar les seves decisions més bé i més de pressa, i amb una major eficàcia”

[24]. Agraïa les correccions que li feien i més si venien del Pare. En una ocasió, recordava Crucita Tabernero, ens va comentar: “Si el nostre Pare ens fa un advertiment, hem d’agrair-li molt la confiança que demostra corregint-nos i rebre la correcció amb naturalitat; perquè si som fluixos, el nostre Pare no podrà corregir-nos”.

D’altra banda, el Dr. José María H. exposava les exigències de l’entrega amb atractiu, amb llums noves: No “es pot oblidar que hem de posar en el nostre tracte apostòlic una personal simpatia, que és manifestació de fer les coses amb il·lusió i amor, i no com un simple executor; d’aquesta manera contribuirem a fer que les coses de la nostra fe i de la nostra vida interior deixin de tenir un caire àrid i avorrit”

[25]. Com havia après del fundador de l’Opus Dei, la llibertat era un element essencial per viure aquest esperit: “Em sento lliure ―deia el Dr. José María H.― en acceptar tota aquesta doctrina que l’Obra ens proporciona. La valoro, l’aprecio i em veig feliç en rebre-la i en contemplar totes les possibilitats que aquesta doctrina conté”

[26]. Anys després, recordava Carmen Mouriz aquest tret de la formació que impartia el Dr. José María H.: “Va imprimir en mi, per sempre, una cosa fonamental de l’esperit de l’Opus Dei, que fins a aquell moment tal vegada no m’havia plantejat amb la seva necessària radicalitat: la llibertat individual de l’home i la seva responsabilitat en tota actuació. No recordo haver sentit mai el ‘pes’ d’haver de ser santa i de fer apostolat, sinó la ‘il·lusió’ de contagiar l’amor de Déu al món enter”.

Quan estava amb el fundador de l’Opus Dei, fins i tot després d’anys de tracte, el Dr. José María H. continuava emocionant-se, perquè veia en ell la persona posada per Déu per obrir i marcar el camí a seguir. Així deia Amelia Díez-Guardamino: “En dues tertúlies que vam tenir, una abans i una altra després de dinar, em va commoure veure el Dr. José María H. al costat del nostre Pare; era la primera vegada que tenia ocasió de fer-ho i la seva actitud o capteniment em va quedar molt gravada perquè no deixava de mirar el nostre Pare, escoltava les seves paraules amb vertadera veneració i estava atent als més mínims suggeriments; en poques paraules: desapareixia al costat del Pare. Era la imatge d’aquest fill fidelíssim que sempre va demostrar ser”.

La confiança del fundador en el Dr. José María H. fou constant al llarg dels anys; valgui com a exemple una senzilla carta que li envià a París: “Estimat “Chiqui”: que Jesús et guardi. Només dues lletres, per acusar recepció de la teva última carta que em va donar tanta alegria. I també per dir-te que convé que facis un tomb per Anglaterra i per Irlanda, abans de venir, aquí, a la Convivència. Moltes ganes de veure’t”

[27]. Altres vegades escrivia lletres per demanar-li ajuda i, alhora, facilitar-li el descans: “Només una ratlles, per dir-te que em donarà molta alegria si pots venir a Roma durant la Convivència (...), que començarà el vint del pròxim febrer: t’espero cap al divuit, i així descansaràs unes setmanes i ens ajudaràs en aquest treball”.

[28]

Resulta també commovedor un altre detall d’afecte de sant Josepmaria en facilitar-li que pogués anar a Madrid per acompanyar la seva mare en els seus últims moments: “Acaba d’arribar la teva carta, i et poso aquestes ratlles per dir-te que em faria molta pena si no fossis al costat de la teva mare en aquests dies, que poden ser els últims de la seva vida mortal. Vés-hi i porta-li tot el meu afecte i la meva benedicció. Encara que el Senyor us l’ha volgut deixar a la terra fins a arribar a tan anciana, jo demano a la Verge Santíssima que si convé us la deixi encara un temps més”

[29]. Va morir mesos més tard i el Pare va tornar a posar-li unes ratlles: “He esperat, per poder enviar-te a mà aquestes línies i per dir-te com he encomanat al Senyor l’ànima de la senyora Adela, encara que estic segur que ja estarà gaudint de Déu, després d’una vida llarga i exemplar. Et prego que facis present als teus germans la part que comparteixo en el vostre dolor, i digues-los que no deixo de fer sufragis per ella. Dono gràcies a Déu, perquè et vaig fer anar a Madrid i vas poder passar al costat de la teva mare l’últim dia del seu sant”.

[30]

Les cartes del Dr. José María H. a Roma, narrant els esdeveniments grans i petits de la tasca apostòlica a Europa, suposaven una gran ajuda i un gran suport per al fundador de l’Obra: “La teva carta m’ha omplert de consol en veure com m’ajudes, amb la teva oració i el teu sacrifici, a portar la càrrega que el nostre Jesús posa sobre les meves espatlles, i que tu saps bé que tantes vegades és molt pesada. El meu cor s’omple d’alegria davant les contínues manifestacions del zel ardent i de la visió sobrenatural amb què treballeu tots”.

[31]

En aquests anys, va passar algunes temporades breus a Roma, on va treballar amb sant Josepmaria i rebé l’alè del seu esperit i de la seva paraula. La seva regla de vida fou sempre la mateixa: fidelitat a l’esperit de l’Opus Dei i, per tant, obediència al seu fundador. El seu caràcter fort i la consciència de portar un tresor a les mans feia que, on fos, desitgés impulsar la tasca apostòlica com ho faria sant Josepmaria si visqués en aquell lloc.

Durant aquella època, el Dr. José María Hernández Garnica va ocupar diversos càrrecs de govern dins de l’Obra, sense donar-se cap importància i sense sentir-s’hi gens enganxat. La seva preocupació era passar desapercebut i servir els altres. Quan calia, sabia reconèixer els seus errors. Li costava explicar coses personals, com van poder apreciar els qui van conviure amb ell. Luis Carrión comenta: “No parlava d’ell mateix i quan el forçàvem a fer-ho, amb qualsevol motiu, per exemple la narració d’esdeveniments de la història de l’Obra, explicava els fets amb gran senzillesa i precisió, però procurant posarse a si mateix modestament a l’ombra”. Si li preguntaven per algun fet històric de l’Opus Dei en el qual hagués participat, sabia desviar la resposta cap al fundador, expressant la idea que al costat d’ell era molt natural viure la vida de fe, perquè sant Josepmaria la comunicava.

L’escassetat de mitjans mai no el va frenar en el desenvolupament de la tasca apostòlica, ni tan sols quan ja tenia una edat avançada i se li accentuaren les xacres. Les rinitis i sinusitis cròniques que patia el portaven a estar sovint refredat. Tanmateix, el clima humit, les precipitacions i baixes temperatures de l’hivern a l’Europa Central, no li impedien fer vida normal, amb bon humor, perquè oferia a Déu aquestes molèsties. La visió sobrenatural i l’humana s’enllaçaven harmoniosament en la vida del Dr. José María Hernández Garnica. La seva afició als arranjaments de la casa, adquirida en els seus temps juvenils de Ferraz, es va convertir en un fet providencial. Per exemple, una vegada que feia falta un altar per al nou Centre de dones d’Amsterdam i, davant de l’escassetat de diners i la pressa de temps per inaugurar la nova labor, el Dr. José María H. es va arremangar i amb paciència, gust i bon quefer en va fabricar un. En acabar va escriure unes paraules repetidament meditades durant l’execució del treball:

Iesu, Iesu, esto mihi semper Iesus.

La seva germana María va anar una vegada amb el seu marit a visitar-lo a París. El Dr. José María Hernández Garnica va voler ensenyar-los el Centre de Rouvray. Els va mostrar també “l’Oratori on ell hi havia dedicat moltes hores al retaule, a la fusteria de l’altar i el seu policromat. La seva germana, en veure-ho li va comentar, que això era un miracle de l’Obra. Perquè de petit ‘eres un pocatraça, desfeies un rellotge i sempre et sobraven peces’. Ell va contestar: ‘la gràcia de Déu actua quan se la necessita’”.

També es movia per aconseguir mitjans econòmics, com recordava José Miralles: “buscava feines de traducció a l’espanyol de texts d’Enginyeria (...). Així contribuïa als ingressos del Centre, sense deixar d’estar a casa. Es passava hores treballant amb la màquina d’escriure”. Es preocupava de demanar diners i ensenyar als altres com fer-ho. Li deia a Carmen Mouriz: “el que hem de fer és sembrar, per això, si fas una gestió econòmica que t’acompanyi sempre algú perquè en vagi aprenent, ja que és molt fàcil dir que cal demanar diners, però cal aprendre a fer-ho, així que tu, porta sempre una altra persona amb tu. (...) Resultava fàcil, perquè ell anava sempre per davant, obrint camí; seguir-lo, per tant, era molt senzill”.

Una altra faceta important de la vida del Dr. José María H. fou l’afany per estudiar. No deixava de conrear la ciència teològica i, encara que no s’hagués dedicat a la investigació, tenia una gran claredat d’idees en les qüestions d’actualitat; sabia aplicar la doctrina a la vida, amb precisió. Les seves classes en les activitats ordinàries de formació de l’Opus Dei tenien altura acadèmica. Portava els alumnes al nucli teològic, ja que dominava la Sagrada Escriptura i la Tradició patrística.

El final dels anys 50 i els primers dels 60 van suposar una gran fita a l’Església: la preparació, celebració i recepció del Concili Vaticà II, que va comportar una doctrina molt rica, de la qual l’Església n’ha extret magnífics fruits. D’altra banda, es van presentar també algunes ombres, sobretot, en aquells països on anà a viure el Dr. José María H. els anys següents. Van rebrotar alguns corrents filosòfics dels començaments del segle XX, que buscaven afermar les seves tesis, més que en la lletra del Concili, en el que se’n deia el seu “esperit”. Es tractava d’una dolorosa aparició d’un fenomen de contestació dins de l’Església que tractava de minar l’autoritat del Magisteri; féu sofrir el Papa, els pastors i els fidels. Alhora que es produïen situacions de desorientació en alguns sacerdots i laics; també la situació de benestar i opulència derivats del desenvolupament econòmic va començar a secularitzar molts ambients en perjudici de la fe.

L’acurada preparació intel·lectual del Dr. José María H. li fou de gran utilitat per a la seva vida interior i per formar les persones que s’apropaven a la tasca de l’Opus Dei, en una Europa sumida, primer, en la crisi de la postguerra europea; i, anys més tard, en la confusió que hi hagué ―en alguns ambients― durant la recepció del Concili Vaticà II. Per això, l’empremta que deixava era positiva, com recorda, Amparo Martín de Rosales, que era una de les persones que assistien a les seves classes: “Mai no li vaig sentir un comentari negatiu, desesperançat o mancat de fe. Sempre realista, parlava de donar doctrina. I ens deia: ‘Hem vingut a aprendre. Hi ha tantes coses bones en aquesta terra!: l’amor a la Mare de Déu, l’esperit de treball, la solidaritat (...). Formeu-vos bé doctrinalment i formeu totes les altres. Doctrina i afecte per les persones, amistat de veritat’ ”.

Alhora, conscient de la greu situació i de l’escassetat de possibilitats reals de molts cristians corrents d’entrar en el debat teològic, el Dr. José María H. expressava, amb gran sentit comú, la necessitat de donar formació doctrinal a través de l’apostolat personal. L’estudi de la fe no era per a ell una qüestió d’erudició, ni només per alimentar la seva pròpia vida espiritual, sinó que tenia sempre un objectiu apostòlic; “la doctrina l’he fet meva i en fer-la meva em sento obligat per lleialtat i responsabilitat a procurar que els altres la coneguin, l’apreciïn i la facin també seva. Aquesta responsabilitat es troba tan arrelada en la meva vida, que veig clar que, si no em preocupo de difondre la Veritat, aquesta mateixa Veritat que tinc en mi, es pot diluir i jo em poso en perill de perdre, per a la meva vida, aquesta Veritat ―aquest do de Déu― abans tan ben posseïda”.

[32]

La seva capacitat per a inculturizar-se a cada nou país era veritablement admirable. De seguida se situava en la manera com ha de viure un cristià coherent: quina premsa val la pena llegir i quina ha de estar present en una llar cristiana.

Era patent, més encara en aquells anys, el seu amor a l’Església: “Una cosa consoladora és l’alegria i la pau que dóna la fe cristiana ben viscuda. Crist no ens va deixar orfes: ens va donar l’Església i amb Ella la seguretat de disposar sempre del consol dels sagraments, especialment els de la Penitència i l’Eucaristia”

[33]. Seguia amb fidelitat tot allò que disposava el fundador de l’Opus Dei sobre la manera de mantenir un tracte fluid amb les autoritats eclesiàstiques, informant-los de la tasca apostòlica, per viure la unitat amb el Bisbe de cada lloc. El Dr. Alfons Par comenta dels seus anys a Alemanya: “Ell ens anava indicant el que havíem de fer, els punts concrets a tocar, la informació constant de la tasca que fèiem, detalls de deferència que havíem de tenir tant amb el Cardenal Frings com amb el Dr. Teusch i els altres membres de la cúria de Colònia, etc.”.

D’altra banda, gran part del treball apostòlic que realitzava pels països europeus el portava a conèixer i tractar molts luterans, calvinistes i anglicans. Era ben conscient del que els separava en matèries doctrinals, però també sabia que només el diàleg confiat podria crear el necessari clima de confiança mútua. En veure l’afecte amb què eren tractats en els Centres de l’Opus Dei, molts d’aquells homes i dones canviaven les seves disposicions pel que fa a l’Església Catòlica. D’aquesta manera, el Dr. José María Hernández Garnica va ser solc perquè la gràcia de Déu actués i hi haguessin retorns a la plena comunió amb l’Església. Aquesta manera d’actuar ho havia après del fundador de l’Opus Dei.

Els canvis socials i culturals a Europa a finals dels anys 60 es van realitzar vertiginosament. Entre els anys 1966 i 1969, hi va haver una vertadera revolució a Europa, especialment entre la gent jove. Una mica després, a Barcelona, durant l’any 1972, Mn. José María passejava per un col·legi de nois. La moda del cabell llarg havia arribat a Espanya amb una mica de retard. Així ho anota Adolfo Llorente: “Recordo perfectament una anècdota en la qual es reflecteix com respectava i defensava la llibertat en la manera de ser i d’actuar de totes les persones. Un matí de diumenge passejàvem junts amb Mn. José María i també un altre que solia acompanyar-lo. Pel nostre costat va passar un noi amb un cabell bastant llarg i una mica descurat i una barba poblada, cosa que, en aquells anys, no era gaire freqüent. El que venia amb nosaltres va comentar en pla de broma: ‘jo, a aquests, els raparia al zero i els afaitaria en sec’. En aquell moment, Mn. José María no va comentar res; però a la poca estona, va escriure a la seva llibreta ―ja que amb prou feines podia parlar per la seva malaltia― preguntant-me si entre els meus alumnes hi havia algun noi amb barba o amb cabellera. Davant la meva resposta, que fou una mica vehement, en el sentit que ‘ni molt menys ho permetria’, va anotar en el seu quadern: ‘D’això se’n diu tirania’ i va afegir un comentari sobre el respecte que hem de tenir a la llibertat i a la manera de fer de totes les persones, que sempre havia defensat el Pare”.

Malaltia i mort

Des de la seva joventut, per la lesió renal, el Dr. José María H. havia tingut una salut delicada. A més, portava amb naturalitat una “soriasi”, que l’obligà per temporades a no poder utilitzar el coll blanc de plàstic que solen portar els sacerdots i a usar ―després de consultar-ho― colls de camisa blancs per fora de la sotana.

Amb el temps, van aparèixer altres malalties, com a petits carcinomes a la pell, amb aspecte de berrugues, de les quals es va haver d’operar el 1962.

El Dr. José María Hernández Garnica obeïa les indicacions mèdiques, encara que de vegades li costessin. Ho recordava Alfons Par a Alemanya: “Per allà els anys 1968 o 1969, els metges li van recomanar que fes exercici. Per a ell, això significava un esforç i un venciment considerable, ja que no era gens amic de fer exercicis físics. Era esportista de televisió; entenia molt de futbol, de cavalls, etc., però mai no el vaig veure practicar cap esport, ni durant l’estiu, ni en cap altra ocasió. Quan els metges li van donar aquest consell, ell ho va arreglar demanant a la seva germana que li regalés una d’aquestes bicicletes de rodes petites que llavors s’usaven molt. Des d’aquell dia anava en bicicleta des de la casa de la Comissió als altres centres on havia de celebrar la Santa Missa, o dedicar-se a altres tasques sacerdotals”.

A partir de 1970 la seva salut va començar a deteriorar-se seriosament. Tants anys de lliurament sense límit, portats amb extraordinari bon humor, van començar a passar factura al seu organisme. La malaltia que ara patia era una hèrnia abdominal: el març de 1970, a la Clínica de la Universitat de Navarra, li van diagnosticar la necessitat d’operar-la, per la mida i els dolors que li produïa.

El 1972, a finals de gener, el Dr. José María Hernández Garnica va arribar de nou a Pamplona per ser tractat de problemes al coll. Cada vegada li costava més la deglució dels aliments i la pronunciació d’algunes paraules. L’exploració a què va ser sotmès va mostrar una paràlisi en una part de la llengua. Van començar els estudis i proves per esbrinar-ne la causa.

Alhora que es posava a les mans dels especialistes, va desplegar una gran activitat apostòlica. Tenia, com li agradava demanar el Pare per als seus fills sacerdots, el temps molt ocupat. No feia més que seguir la mateixa tònica amb què havia portat sempre la seva vida d’entrega. Com comentava Alejandro Digón, que va viure amb ell a Colònia: “El Dr. José María H. no gaudia d’un estat de salut normal a causa de diverses operacions quirúrgiques que li havien fet durant l’última època de la seva vida, i al càncer de pell. Tanmateix, mentre va tenir un mínim de força física se sobreposava a l’esgotament i lluitava per complir el pla de vida i el pla de treball d’una manera normal, que vol dir, en el seu cas, heroica. La mateixa fortalesa demostrada en l’empenta amb què plantejà els plans apostòlics de la regió d’Alemanya”.

A Pamplona, el Dr. José María Hernández Garnica es va ficar de ple en la vida del seu Centre. Els va ajudar a viure de manera pràctica la pobresa i el bon gust en el manteniment de la casa. Per exemple, va suggerir millores en la decoració: des de fer un Via Crucis per a l’Oratori amb uns retalls de llistons que van sobrar d’una altra feina, fins a buscar amb deteniment unes cadires que s’havien de comprar per al menjador.

El Dr. José María H., tant al final de la seva vida com des dels començaments de la seva vocació, entregada al Senyor, s’exigia molt. El seu caràcter ―fort, serè, racional― el portava a no cedir a la comoditat d’emprar més temps del degut a realitzar qualsevol treball. Tots els qui convivien amb ell, els sorprenia la seva rapidesa en llegir el diari a l’esmorzar; resumia les notícies i amb accent castís madrileny afegia: “A la feina!”.

Mentrestant, la malaltia seguia el seu curs. En aquests mesos, el Dr. José María Hernández Garnica va escriure a màquina diverses meditacions per a llegir a l’oratori, ja que no podia predicar de viva veu. Com que tenia paralitzada gran part de la llengua, solia prendre farinetes i líquids, i buscava la manera d’evitar feina als qui s’ocupaven de preparar aquests aliments. Procurava menjar tot allò que li posaven, encara que cada vegada li resultava més dolorós el fet d’alimentar-se. En certa ocasió, el qui l’acompanyava va notar que al Dr. José María H. li estava produint un fort dolor el pas del menjar. Amb dissimulació va procurar posar-li menys quantitat de puré al plat. El Dr. José María H. va adonar-se’n de seguida i, somrient, va dir que li servís tot mentre afegia que hi havia moltes coses per les quals podia oferir aquelles molèsties.

Mentre va poder, celebrà la santa Missa, amb tota la unció possible. La seva pietat en aquells dies atreia i estimulava. Es quedà ben gravat en l’ànima de tots, la seva manera d’adorar després de la Consagració, retut el cap mirant l’Hòstia Santa.

En aquest temps, seguia perfectament quines eren les necessitats dels països d’Europa i de la tasca que en ells es realitzava. En una carta al Consiliari de l’Opus Dei a Holanda escrivia: “L’alegria en escoltar les bones notícies d’Holanda és immensa. Ja es veu que s’ha començat a trencar el foc i és qüestió d’insistir, no parar i continuar demanant al Senyor, per intercessió de la Verge Maria, que conservi el nostre esperit i la família continuarà creixent. Les notícies d’Utrecht són formidables. Tenir un nou lloc -en una altra ciutat- on posar el peu és un al·licient enorme. Ja suposo que com tot creixement implica problemes però, com el Pare ens diu, no hi ha roses sense espines. Jo encomano cada dia la vostra tasca i tots vosaltres”.

[34]

El 22 de març li va sobrevenir una crisi cardíaca bastant greu. Mentre el portaven a la Clínica de la Universitat de Navarra, el Dr. José María Hernández Garnica va demanar als qui l’acompanyaven que li anessin repetint jaculatòries a l’orella. En passar davant del porter de la finca, no va deixar de saludar-lo amb afecte. El porter va quedar notablement impressionat per la caritat i l’afecte d’aquell detall. Dies després es va repetir l’alarma; això no obstant, el Dr. José María H. va superar aquests problemes cardíacs.

En aquella temporada va tenir el goig d’estar amb sant Josepmaria. El fundador de l’Opus Dei va passar uns dies per Pamplona, la primavera d’aquell any. Un dia, el Dr. José María H. es va col·locar mig amagat en un racó de la sala d’estar del Col·legi Major Aralar, on es desenvolupava una reunió familiar. Posava atenció a les paraules del Pare, com si fos la primera vegada que les escoltés. En acabar la tertúlia, un dels que vivien amb ell va fer notar la presència del Dr. José María H. al Pare. De seguida, el fundador de l’Obra el va cridar i li va dedicar una bona estona tot sol. Dies després, el Dr. José María Hernández Garnica comentava amb senzillesa: “jo vaig fer el que em semblava que havia de fer: no donar la llauna”. I dirigint-se al qui va donar l’avís, va afegir: “i tu vas fer el que em sembla que havies de fer”.

El Dr. José María Hernández Garnica va passar unes setmanes estabilitzat, amb certa millora. El 13 de setembre es va fer una biòpsia i es va comprovar l’existència d’un carcinoma de cèl·lules escatoses amb un grau moderat de diferenciació. Es va veure necessari iniciar de seguida un tractament de radioteràpia, de l’efecte de la qual dependrien les possibilitats de curació. Per dur-lo a terme, es va estudiar realitzar-lo en el M. D. Anderson Hospital d’Houston (Texas) o en l’Hospital de Càncer de Manchester. Tanmateix, els metges van considerar que podria practicar-se la mateixa tècnica i obtenir els mateixos resultats a Barcelona, amb el Dr. Luis Salvador, que havia estat Professor de la Facultat de Medecina de la Universitat de Navarra. Estava perfectament capacitat per realitzar el tractament que calia al Dr. José María H.: comptava amb l’instrumental i la competència necessaris.

Quan se li va comunicar el diagnòstic definitiu i les possibilitats de tractament, el Dr. José María Hernández Garnica va rebre amb molta serenitat tota la informació. En aquells dies, li van arribar unes ratlles de sant Josepmaria: “He rebut la teva última carta i n’he donat moltes gràcies al Senyor per aquest nou diagnòstic, que em fa demanar encara amb més insistència la teva curació al Senyor i a la nostra Mare Beneïda. Agraeixo també a la Verge Santíssima la pau i l’abandonament que vol mantenir en la teva ànima. Continua així, fill meu, que les teves molèsties són clamor d’oració a Jesucrist Nostre Senyor per aquesta santa Església seva”.

[35]

Plenament conscient de la gravetat de la malaltia, el Dr. José María Hernández Garnica es va traslladar a Barcelona, i va anar preparant la seva ànima per retre la vida al seu Creador; al mateix temps no deixava d’impetrar la curació per servir Déu i l’Església, si convenia. En aquests últims mesos, el seu heroisme es va fer més patent en el cultiu de les virtuts humanes i sobrenaturals. La purificació pel dolor va ser més intensa, i van créixer també la seva alegria i bon humor, fruit de l’exercici de la filiació divina i de la seva unió amb la creu de Jesucrist.

Quan li preguntaven com es trobava, o bé si havia descansat a l’hora de dormir, contestava somrient amb un “molt bé” o “com les roses”. Els Directors immediats i els metges coneixien la intensitat dels seus dolors i els seus constants insomnis. En aquestes circumstàncies, el Dr. José María H. augmentava la seva preocupació apostòlica i la vida de pietat. Només així s’entén que portés amb tanta gràcia humana i sobrenatural aquests grans sofriments. Havent perdut la parla, havia de fer els seus suggeriments o advertiments a través de terceres persones. I ho feia amb afecte immens i amb claredat; així va ajudar els qui l’envoltaven a ser més fidels a l’esperit de l’Opus Dei.

La primera impressió dels metges a Barcelona no va ser gaire favorable. Tenien només l’esperança que es detingués el procés. No confiaven en una recuperació sensible: van descartar que millorés en la deglució, o en el parlar.

Per facilitar-li el descans, vivia en un Centre de l’Obra fora de la ciutat, a San Cugat del Vallès. Els dolors eren cada vegada més forts. Els metges li donaven calmants perquè dormís a les nits. De tota manera, tenia moltes molèsties. Hi va haver un moment en què li saltaren les llàgrimes: “Ja es necessita optimisme per viure així: menjar, un fàstic per a mi i turment per a tots. Però val la pena lluitar per viure, amb minúscula, i després Viure”. De seguida va canviar i va recuperar el seu sentit de l’humor habitual. Anava responent al tractament molt millor del que els metges esperaven. Això no volia dir que les molèsties fossin menors, però la tumoració s’havia reduït en un 30%, aproximadament, de tal manera que es podia explorar el coll, cosa que resultava impossible quan havia arribat a Barcelona.

El seu major sofriment va ser deixar de celebrar la Santa Missa i, després, no poder ni tan sols combregar. En aquells moments, es va fer major la seva cura amorosa del pla de vida espiritual: oració, sant Rosari, jaculatòries, així com la repetició de comunions espirituals. Amb bon humor, però també amb claredat, es queixava de les despeses que estava ocasionant: “mala inversió feu”. Alhora, agraïa l’estimació dels qui l’atenien.

El 22 de novembre el van traslladar per unes hores des de la Clínica Quiron, on havia estat internat uns dies abans, a un Centre de l’Opus Dei a Barcelona. Allà sant Josepmaria el va veure per última vegada. Mn. José María va voler que es tingués cura dels detalls d’aquesta entrevista, perquè el trobés molt bé, “almenys externament”, va dir amb bon humor. El Pare va arribar sobre l’una de la tarda i va fer una abraçada molt forta a aquest fill seu, greument malalt.

El 3 de desembre, el Dr. José María H. va començar a tenir petites hemorràgies; segons el parer dels metges, en principi, no eren greus. Tanmateix, ell va escriure una nota -ja no podia parlar- que deia: “els metges diuen que no té importància; però jo dic que no té més importància que la importància que té”. I va lliurar l’escrit amb un somriure ple d’abandonament i de serena alegria.

Així va arribar al 7 de desembre. “Al matí, mentre feia oració amb qui l’acompanyava, va començar a tenir una hemorràgia que presentava un aspecte pitjor que les anteriors; de fet van cridar el sacerdot que l’atenia espiritualment, el qual es presentà ben aviat, entorn de les 9 del matí. Quan va arribar, Mn. José María li va fer un gest de salutació i a continuació el sacerdot li va administrar diverses vegades l’absolució. Mn. José María estava pendent de les absolucions, molt atent, com absorbint les gràcies que rebia amb el sagrament. A la poca estona va morir amb una pau i serenitat envejables. Eren al voltant de dos quarts de deu. Van arribar els qui li portaven els sants olis i el sacerdot li va administrar la Unció dels malalts”.

[36]

Havien transcorregut trenta-set anys de l’inici de la seva entrega en l’Opus Dei, anys de servei incondicionat al Senyor, procurant viure amb fidelitat l’esperit que havia rebut directament de sant Josepmaria. La vida del Dr. José María Hernández Garnica està ja incorporada per sempre a la història de l’Opus Dei. A més, el seu peregrinar per tants països d’Europa, portant la llavor de l’Evangeli, fan d’ell un model de santedat enmig del món per a persones de les cultures més variades i mentalitats. Pot veure’s en el Dr. José María H. un apòstol d’Europa, quan entreveiem la realitat d’uns països europeus més units que mai.

Després de conèixer la seva mort, comentà el professor Inciarte: “Vaig rebre la notícia de la seva mort quan jo estava esmorzant a Stadtwaldgürtel i se’m va escapar un ‘gràcies a Déu’. Perquè sabia com havia sofert durant la seva vida, i incomparablement més, al final; i des de llavors no m’ha abandonat la sensació d’haver viscut bastants anys de la meva vida amb algú que, al final i de manera bastant directa, havia assolit definitivament la santedat”. I Amparo Martín de Rosales, Directora de la residència de Lovaina, deia: “Al Dr. José María H., des que se’n va anar al cel, sempre li he demanat moltes coses; mai no he dubtat que el veuríem als altars”.

Són moltes les persones, de tota classe i condició, que s’han adreçat en aquests anys a Déu per demanar per les seves necessitats espirituals i materials a través del Dr. José María Hernández Garnica. La seva fama de santedat s’ha anat estenent per tot el món.

El 28 de febrer de 2005 va tenir lloc a Madrid l’obertura del Procés Diocesà de vida, virtuts i fama de santedat del Servent de Déu José María Hernández Garnica, que es va cloure el 17 de març de 2009. Ara correspon a la Congregació per a les Causes dels sants l’estudi de la Documentació recollida en el procés.

Segurament, aquestes senzilles línies serveixin perquè, coneixent la seva heroïcitat en la pràctica de les virtuts, siguin moltes més les persones que recorrin a la seva intercessió i es beneficiïn de l’exemple de la seva vida.

José María de jove

Foto familiar amb els seus pares, José María i Adela, i els seus germans, Fernando, Mercedes i Conchita. Falta la seva germana María

José Luis Múzquiz, José María Hernández Garnica, sant Josepmaria i Álvaro del Portillo, l'11 de maig de 1944, setmanes abans de la seva ordenació; la primera de membres de l'Opus dei

José María Hernández Garnica, Álvaro del Portillo i José Luis Múzquiz el 25 de juny de 1944, després de la seva ordenació sacerdotal rebuda de mans del Dr. Leopoldo Eijo y Garay

A la celebració d'un bateig el 1953

Amb sant Josepmaría i D. Álvaro del Portillo, a París, el 3.II.1958

Amb residents del C.M. Monterols (Barcelona) 1965

A Schloss Karlslutst (Retz, Austria) durant un curs de formació. 1963

Juliol de 1970. Amb Werner Schdmir al número 6 de Orme Court. Londres

Amb els assistents a un curs de recés a Reixac (Barcelona), el 27.II.46

A Molinoviejo (Segovia) 11.VIII.1946

José Luis Múzquiz, sant Josepmaría, Álvaro del Portillo i José María Hernández Garnica, a Roma, el 26 de juny de 1969, en el XXV aniversari de la seva ordenació sacerdotal

Notes

[1] Pres de Pilar URBANO, El hombre de Villa Tevere, Plaza Janés, Barcelona 1993, pàg. 265.

[2] Cfr. Andrés VÁZQUEZ DE PRADA, El Fundador del Opus Dei, ed. Rialp, Madrid 1997, Vol. I, pp. 508-519.

[3] Pres d’Andrés VÁZQUEZ DE PRADA, El Fundador del Opus Dei, op. cit., Vol. I, pàg. 527

[4] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 8.V.1972, AGP, JHG, E-00069, pàg. 2.

[5] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 19.II.1972, AGP, JHG, E-00061, pàg. 2.

[6] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 21.IV.1972, AGP, JHG, E-00066, pàg. 1.

[7] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 28.II.1972, AGP, JHG, E-00063, pàg. 1.

[8] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 21.IV.1972, AGP, JHG, E-00066, pàg.1.

[9] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 20.VI.1972, AGP, JHG, E-00073, pàg.1.

[10] Josepmaria ESCRIVÀ DE BALAGUER, Carta 27-IV-1939, AGP, RHF, EF-390427-3.

[11] Cfr. Andrés VÁZQUEZ DE PRADA, El Fundador del Opus Dei, op. cit., Vol. II, pp. 467-497.

[12] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 20.VI.1972, AGP, JHG, E-00073, pàg. 1.

[13] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 20.VI.1972, AGP, JHG, E-00073, pàg. 2.

[14] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 25.VI.1972, AGP, JHG, E-00074, pàg. 1.

[15] Cfr. Federico REQUENA - Javier SESÉ, Fuentes para la historia del Opus Dei, ed. Ariel, Madrid 2002, pàg. 78.

[16] Citat a José Luis MÚZQUIZ, AGP, RHF, D-4417, pàg. 174.

[17] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 25.VI.1972, AGP, JHG, E-00074, pp. 2-3.

[18] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 25.VI.1972, AGP, JHG, E-00074, pàg. 1.

[19] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 30.IV.1972, AGP, JHG, E-00067, pàg. 2.

[20] Alejandro DIGÓN GUZMÁN, AGP, JHG, T-00016, p.1

[21] Per a la situació creada entre els fidels, cfr. Joseph RATZINGER, Informe sobre la fe, ed. BAC, Madrid 1985, pp. 131-143.

[22] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 21.IV.1972, AGP, JHG, E-00066, pàg. 3.

[23] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 8.V.1972, AGP, JHG, E-00070, pàg. 2.

[24] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 8.V.1972, AGP, JHG, E-00070, pàg. 3. 1993, pàg. 265.

[25] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 9.VI.1972, AGP, JHG, E-00072, pàg. 3.

[26] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 9.VI.1972, AGP, JHG, E-00072, pàg. 2.

[27] Josepmaria ESCRIVÀ DE BALAGUER, Carta 9.X.1959, AGP, RHF, EF-591009-1

[28] Josepmaria ESCRIVÀ DE BALAGUER, Carta 13.I.1967, AGP, RHF, EF-670113-1.

[29] Josepmaria ESCRIVÀ DE BALAGUER, Carta 8.VI.1964, AGP, RHF, EF-640608-1.

[30] Josepmaria ESCRIVÀ DE BALAGUER, Carta 4.XI.1964, AGP, RHF, EF-641104-2.

[31] Josepmaria ESCRIVÀ DE BALAGUER, Carta 15.XII.1969, AGP, RHF, EF-691215-1.

[32] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 9.VI.1972, AGP, JHG, E-00072, pàg. 2.

[33] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Meditacions, 21.IV.1972, AGP, JHG, E-00066, pàg. 3.

[34] José María HERNÁNDEZ GARNICA, Carta a Hermann J. Steinkamp, 3.II.1972, AGP, JHG, A-00075, pàg. 1.

[35] Josepmaria ESCRIVÀ DE BALAGUER, Carta 20-IX-1972, AGP, RHF, EF-720920-1.

[36] Joaquín Ibarz, AGP, JHG, T-01238, p.1.

Comparteix aquest llibre…

Per conèixer més d'ell...

Estampa per acudir a la seva intercessió...

José Carlos Martín de la Hoz, (San Fernando, Cadis, 1955). Sacerdot. Llicenciat en Ciències Geològiques per la Universitat Complutense de Madrid i Doctor en Teologia (Es-pecialitat de Teologia Històrica i Història de la Teologia) per la Universitat de Navarra. Fundador de les Acadèmies d’Història Eclesiàstica de Sevilla i València, de les quals ha estat Secretari General. Forma part de l’Institut per a l’estudi de l’Escola de Salamanca. Entre les seves publicacions destaquen: La Iglesia en América: Siglos XVI-XX (Madrid, 1992); Enigmas de la Iglesia, 3 vols. (Còrdova, 1996 i 1997, València 1998); L’edició crítica de “Las Relecciones Escriturísticas inéditas de Domingo de Soto” (Salamanca, 2005); Causas de Canonización y milagros (Bilbao, 2009), la Historia de la Iglesia en España (Madrid, 2009); Inquisición y confianza (Madrid, 2010) i El Islam y España (Madrid, 2010). Actualment dirigeix l’Oficina per a les Causes dels Sants de l’Opus Dei a Espanya i és Postulador de diverses Causes.