PÁPEŽOVE AUDIENCIE ROKA MILOSRDENSTVA

Prvá pápežova audiencia o roku milosrdenstva

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (20. januára 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (30. januára 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (3. februára 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (10. februára 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (20. februára 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (24. februára 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (2. marca 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (12. marca 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (16. marca 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (23. marca 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (30. marca 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (9. apríla 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (13. apríla 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (20. apríla 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (27. apríla 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (30. apríla 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (4. mája 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (11. mája 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (14. mája 2016)

Prvá pápežova audiencia o roku milosrdenstva

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnes začíname katechézy o milosrdenstve z hľadiska biblickej perspektívy, aby sme sa tak poučili o milosrdenstve načúvajúc tomu, čo nás sám Boh učí prostredníctvom svojho Slova. Začíname od Starého zákona, ktorý nás pripravuje a vedie k plnému zjaveniu Ježiša Krista, v ktorom sa kompletným spôsobom zjavuje milosrdenstvo Otca.

Vo Svätom písme sa Pán predstavuje ako „milosrdný Boh“. Toto je jeho meno, prostredníctvom ktorého nám zjavuje takpovediac svoju tvár a svoje srdce. On sám, ako hovorí Kniha Exodus, sa pri zjavení Mojžišovi definuje nasledovne: «Pán je milostivý a láskavý Boh, zhovievavý, veľmi milosrdný a verný» (Ex 34,6). Aj v iných textoch znova nachádzame túto formuláciu, s istou variáciou, avšak vždy sa dôraz kladie na milosrdenstvo a na lásku Boha, ktorý sa nikdy neunavuje odpúšťať (porov. Gn 4,2; Gal 2,13; Ž 86,15; 103,8; 145,8; Neh 9,17). Prejdime si spolu rad za radom tieto slová Svätého písma, ktoré nám hovoria o Bohu.

Pán je „milosrdný“ - toto slovo evokuje postoj nehy, aký má matka voči svojmu dieťaťu. V skutočnosti, hebrejský výraz používaný Bibliou naznačuje útroby alebo aj materské lono. Preto obraz, ktorý navodzuje, je obrazom Boha, ktorý sa nami necháva dojať a roznežňuje sa kvôli nám, tak ako matka, keď berie do rúk svoje dieťa, túžiac jedine milovať, chrániť, pomáhať, pripravená darovať všetko, aj seba samú. Toto je obraz, ktorý evokuje tento výraz. Ide teda o lásku, ktorá sa dá definovať, v pozitívnom zmysle, ako láska hlbinná, z najvnútornejších útrob.

Ďalej je napísané, že Pán je „láskavý“, v zmysle, že je milostivý, má súcit a vo svojej veľkosti sa skláňa nad tým, kto je slabý a úbohý, vždy pripravený prijať, pochopiť a odpustiť. Je ako otec z podobenstva uvedeného v Lukášovom evanjeliu (porov. Lk 15,11-32): otec, ktorý sa neuzatvára v roztrpčení z toho, že ho opustil najmladší syn, ale naopak, neustále ho očakáva – je to ten, ktorého splodil! – a potom mu beží v ústrety a objíma ho, nenechá ho ani ukončiť jeho vyznanie – akoby mu zakryl ústa –, až taká veľká je láska a radosť z toho, že ho znova našiel. A potom ide zavolať staršieho syna, ktorý je nahnevaný a nechce oslavovať, syna, ktorý zotrvával vždy v dome, avšak žil skôr ako sluha než ako syn. No aj k nemu sa otec skláňa, pozýva ho vstúpiť, snaží sa otvoriť jeho srdce láske, aby nikto nezostal vylúčený z oslavy milosrdenstva. Nuž, milosrdenstvo je oslava.

O tomto milosrdnom Bohu je povedané aj to, že je „zhovievavý“, doslovne „dlhého dychu“, čiže veľkého dychu veľkodušnosti a schopnosti znášať. Boh vie čakať, jeho časy nie sú netrpezlivými časmi ľudí; on je ako múdry roľník, ktorý vie čakať, necháva dobrému semenu čas na rast, aj napriek kúkoľu (porov. Mt 13, 24-30).

A nakoniec, Pán sa prehlasuje za „veľmi milosrdného a verného“. Aká krásna je táto definícia Boha! Tu je všetko. Lebo Boh je veľký a mocný, avšak táto veľkosť a moc sa ukazujú v tom, že nás miluje, nás - takých malých, takých neschopných. Slovo „láska“, ktoré sa tu používa, naznačuje cit, milosť a dobrotu. Nejde o lásku z telenovely... Je to láska, ktorá robí prvý krok, ktorá nezávisí od ľudských zásluh, ale od nekonečnej nezištnosti. Je to božská starostlivosť, ktorú nemôže nič zastaviť, ani len hriech, lebo vie ísť ponad hriech, zvíťaziť nad zlom a odpustiť ho.

„Vernosť“ bez hraníc – to je posledné slovo Božieho zjavenia Mojžišovi. Vernosť Boha nikdy nezlyhá, lebo Pán je ochrancom, ktorý ako hovorí žalm nedrieme, ale neustále nad nami bdie, aby nás viedol k životu:

«Nedovolí, aby sa ti noha zachvela – hovorí žalm –, nezdriemne ten, čo ťa stráži. Nedrieme veru, ani nespí ten, čo stráži Izraela. […] Pán ťa bude chrániť od všetkého zlého; Pán ti bude chrániť život. Pán bude chrániť tvoj odchod i príchod odteraz až naveky» (Ž 121,3-4.7-8).

A tento milosrdný Boh je verný vo svojom milosrdenstve. Pavol hovorí jednu peknú vec: ak mu nie si verný ty, on zostane verný, lebo nemôže zaprieť sám seba. Vernosť v milosrdenstve je vlastná bytiu Boha. A pre toto je Boh úplne a vždy spoľahlivý. Je pevnou a stabilnou prítomnosťou. Toto je istota našej viery. A tak v tomto Jubileu milosrdenstva, zverme sa úplne jemu a zakúsme radosť z toho, že sme milovaní týmto „milostivým a láskavým Bohom, zhovievavým, veľmi milosrdným a verným“.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (20. januára 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Počuli sme biblický text, ktorý tento rok vedie reflexiu v Týždni modlitieb za jednotu kresťanov, trvajúcom od 18. do 25. januára, tento týždeň. Tento úryvok z Prvého listu sv. Petra bol vybraný ekumenickou skupinou z Lotyšska, ktorú tým poverila Ekumenická rada cirkví a Pápežská rada na podporu jednoty kresťanov.

V centre luteránskej katedrály v Rige sa nachádza krstiteľnica pochádzajúca z 12. storočia, z času, v ktorom bolo Lotyšsko evanjelizované sv. Mainardom. Tá krstiteľnica je veľavravným znamením pôvodu viery, uznaného všetkými kresťanmi Lotyšska - katolíkmi, luteránmi a pravoslávnymi. Týmto pôvodom je náš spoločný krst. Druhý vatikánsky koncil potvrdzuje, že «krst vytvára sviatostné puto jednoty, jestvujúce medzi všetkými, ktorí boli krstom znovuzrodení»(Unitatis redintegratio, 22). Prvý Petrov list sa obracia na prvú generáciu kresťanov, aby im pomohol uvedomiť si dar prijatý pri krste a tiež požiadavky, ktoré v sebe zahŕňa. Aj my sme v tomto Týždni modlitieb pozvaní toto všetko znovuobjaviť a urobiť tak spoločne, presahujúc naše rozdelenia.

Predovšetkým, zdieľať krst znamená, že všetci sme hriešnikmi a potrebujeme byť spasení, vykúpení, oslobodení od zla. Toto je ten negatívny aspekt, ktorý Prvý Petrov list nazýva «tmou», keď hovorí: «[Boh] vás z tmy povolal do svojho obdivuhodného svetla». Toto je skúsenosť smrti, ktorú si Kristus osvojil, a ktorá je pri krste symbolizovaná ponorením sa do vody, po čom nasleduje vynorenie, symbol zmŕtvychvstania k novému životu v Kristovi. Keď my kresťania hovoríme o zdieľaní jedného krstu, zdôrazňujeme, že my všetci – katolíci, protestanti a pravoslávni – zdieľame skúsenosť byť povolaní z neľútostnej a odcudzujúcej tmy ku stretnutiu so živým Bohom, plným milosrdenstva. Všetci žiaľ totiž zakúšame egoizmus, ktorý plodí rozdelenie, uzavretosť a pohŕdanie. Znovu začať od krstu znamená znovuobjaviť prameň milosrdenstva, zdroj nádeje pre všetkých, lebo nikto nie je vylúčený z milosrdenstva Boha. Nikto nie je vylúčený z Božieho milosrdenstva.

Zdieľanie tejto milosti vytvára nerozlučiteľné puto medzi nami kresťanmi, tak, že na základe krstu sa všetci skutočne môžeme považovať za bratov. Skutočne sme svätým Božím ľudom, aj keď z dôvodu našich hriechov ešte nie sme ľudom plne zjednoteným. Milosrdenstvo Boha, ktoré pri krste pôsobí, je silnejšie než naše rozdelenia. Je silnejšie. V tej miere, v akej prijímame milosť milosrdenstva, stávame sa vždy plnšie Božím ľudom a stávame sa aj schopnejšími ohlasovať všetkým jeho úžasné skutky, práve počínajúc od jednoduchého a bratského svedectva o jednote. My kresťania môžeme všetkým ohlasovať silu evanjelia, keď sa usilujeme spolupodieľať na telesných a duchovných skutkoch milosrdenstva. A toto je konkrétne svedectvo o jednote medzi nami kresťanmi: protestantmi, pravoslávnymi a katolíkmi.

Na záver, drahí bratia a sestry, my všetci kresťania sme vďaka milosti krstu od Boha prijali milosrdenstvo a boli sme prijatí do jeho ľudu. Všetci – katolíci, pravoslávni a protestanti – vytvárame kráľovské kňazstvo a svätý ľud. Znamená to, že máme spoločnú misiu, ktorou je odovzdávať prijaté milosrdenstvo iným, počínajúc od tých najchudobnejších a najopustenejších. Počas tohto Týždňa modlitieb sa modlime za to, aby sme my všetci Kristovi učeníci našli spôsob ako vzájomne spolupracovať na prinášaní Otcovho milosrdenstva do každej časti zeme. Ďakujem.

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (30. januára 2016)

Drahí bratia a sestry, vnikáme deň po dni hlbšie do prežívania Svätého roku milosrdenstva. So svojou milosťou Pán vedie naše kroky, zatiaľ čo prechádzame Svätou bránou a ide nám v ústrety, aby s nami navždy ostal napriek našim nedostatkom a protirečeniam. Nikdy sa neunavme cítiť potrebu jeho odpustenia, lebo keď sme slabí, jeho blízkosť nás posilňuje a dovoľuje žiť našu vieru s väčšou radosťou.

Chcel by som vám dnes poukázať na úzku spätosť medzi milosrdenstvom a misiou. Ako spomínal svätý Ján Pavol II. «Cirkev žije opravdivým životom, keď vyznáva a hlása milosrdenstvo... a keď privádza ľudí k prameňom Spasiteľovho milosrdenstva» (Dives in misericordia, 13). Ako kresťania máme zodpovednosť byť misionármi evanjelia. Keď dostaneme nejakú dobrú správu alebo keď zažívame nejakú peknú skúsenosť, je prirodzené, že cítime potrebu podeliť sa o ňu aj s ostatnými. Cítime v našom vnútri, že nemôžeme zadržiavať radosť, ktorou sme boli obdarovaní: chceme ju rozšíriť. Vyvolaná radosť je taká, že nás vedie k tomu, aby sme ju komunikovali. A rovnako by tomu malo byť, keď sa stretáme s Pánom. Radosť z tohto stretnutia, z jeho milosrdenstva: komunikovať Pánovo milosrdenstvo.

Vskutku, konkrétny znak toho, že sme sa skutočne stretli s Ježišom, je radosť, ktorú cítime, keď sa o to delíme s druhými. A toto nie je robenie „prozelytizmu“ (obracanie na vieru), toto je obdarovanie: Dávam ti to, čo mne samému dáva radosť. Čítajúc evanjelium vidíme, že toto bola skúsenosť prvých učeníkov: po prvom stretnutí s Ježišom šiel Andrej hneď za svojím bratom Petrom, aby mu o tom povedal (porov. Jn 1,40-42) a tak isto sa zachoval Filip voči Natanaelovi (porov. Jn 1,45-46). Stretnúť sa s Ježišom je to isté ako stretnúť sa s jeho láskou. Táto láska nás premieňa a uschopňuje nás odovzdávať ďalším tú silu, ktorú nám dáva. V istom zmysle by sme mohli povedať, že odo dňa krstu sa pridáva každému z nás nové meno k tomu, čo nám už dali mama a otec, a tým menom je „Christofor“(Krištof): všetci sme „Christofori“. Čo to znamená? „Nositelia Krista.“ Je to pomenovanie nášho postoja, postoja tých, čo nesú Kristovu radosť, Kristovo milosrdenstvo. Každý kresťan je „Christoforom“, čiže nositeľom Krista!

Milosrdenstvo, ktoré dostávame od Otca, sa nám nedostáva ako súkromná útecha, ale robí nás nástrojmi, aby aj iní mohli prijať rovnaký dar. Je to úžasná vzájomnosť medzi milosrdenstvom a misiou. Prežívať milosrdenstvo nás robí misionármi milosrdenstva a byť misionármi nám dovoľuje stále väčšmi rásť v Božom milosrdenstve. Berme teda vážne to, že sme kresťanmi, a vynasnažme sa žiť ako veriaci, lebo iba takto sa evanjelium môže dotknúť srdca ľudí a otvoriť ho, aby prijalo milosť lásky, prijalo toto veľké milosrdenstvo Boha, ktorý prijíma všetkých. Ďakujem.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (3. februára 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Sväté písmo nám predstavuje Boha ako nekonečné milosrdenstvo, ale aj ako dokonalú spravodlivosť. Ako zladiť tieto dve veci? Ako sa skĺbi skutočnosť milosrdenstva s požiadavkami spravodlivosti? Mohlo by sa zdať, že sú to dve veci, ktoré si protirečia; v skutočnosti to tak nie je, lebo je to práve milosrdenstvo Boha, ktoré vedie k naplneniu pravej spravodlivosti. Práve Božie milosrdenstvo privádza k naplneniu pravú spravodlivosť. Avšak o akú spravodlivosť ide?

Ak myslíme na vykonávanie zákonnej spravodlivosti, vidíme, že ten, kto sa pokladá za obeť bezprávia, obracia sa na sudcu na súde a žiada, aby mu bola vykonaná spravodlivosť. Ide o retribučnú spravodlivosť, ktorá ukladá vinníkovi trest podľa toho princípu, že každému musí byť dané to, čo mu patrí. Ako hovorí Kniha prísloví: «Ten, kto koná spravodlivosť, smeruje k životu, kto sa však ženie za zlým, letí svojej smrti v ústrety» (porov. Prís. 11,16). Aj Ježiš o tom hovorí v podobenstve o vdove, ktorá prichádzala opakovane za sudcom a prosila ho: «Obráň ma pred mojím protivníkom!» (Lk 18,3).

No táto cesta ešte nevedie ku skutočnej spravodlivosti, lebo v skutočnosti nevíťazí nad zlom, len ho jednoducho obmedzuje. Avšak zlo môže byť skutočne premožené jedine tak, že sa naň odpovedá dobrom.

Tu je teda ďalší spôsob ako konať spravodlivosť, ktorú nám Biblia predstavuje ako hlavnú cestu, ktorou treba kráčať. Ide o postup, ktorý sa vyhýba obracaniu sa na súd a požaduje, aby sa obeť obrátila priamo na vinníka, aby ho pozvala k obráteniu, pomáhajúc mu pochopiť, že koná zlo, apelujúc na jeho svedomie. Týmto spôsobom, konečne kajajúc sa a uznávajúc vlastné bezprávie, sa vinník môže otvoriť odpusteniu, ktoré mu poškodený ponúka. A toto je pekné, presvedčiť sa: toto je zlé, lepšie je takto... Srdce sa otvorí odpusteniu, ktoré sa mu ponúka. Toto je spôsob ako vyriešiť nezhody vo vnútri rodín, vo vzťahoch medzi manželmi či medzi rodičmi a deťmi, kde ten, kto bol urazený, miluje vinníka a túži zachrániť vzťah, ktorý ho viaže k druhému. Nerušme tento vzťah, toto puto.

Iste, toto je ťažká cesta. Vyžaduje si to, aby ten, kto utrpel krivdu bol pripravený odpustiť a aby túžil po spáse a dobre toho, kto ho urazil. Avšak jedine tak môže spravodlivosť zvíťaziť, lebo ak vinník uzná zlo, ktoré vykonal a prestane ho konať, vtedy zlo viac neexistuje a ten, kto bol nespravodlivý sa stáva spravodlivým, lebo je mu odpustené a pomohlo sa mu znovu nájsť cestu dobra. A tu zohráva úlohu práve odpustenie, milosrdenstvo.

Takto sa Boh správa voči nám hriešnikom. Pán nám neustále ponúka svoje odpustenie a pomáha nám prijať ho a uvedomiť si naše zlo, aby nás od neho mohol oslobodiť. Lebo Boh nechce naše odsúdenie, ale našu spásu. Boh nechce nikoho odsúdiť! Nikoho! Niekto z vás sa ma môže spýtať: ‚Ale otče, azda si Pilát nezaslúžil svoje odsúdenie? Nechcel to Boh?‘ - ‚Nie! Boh chcel zachrániť Piláta, aj Judáša, všetkých! On, Pán milosrdenstva chce zachrániť všetkých!‘

Problém je dovoliť mu vstúpiť do srdca. Všetky slová prorokov sú vášnivou výzvou a výzvou plnou lásky, ktorá hľadá naše obrátenie. Toto hovorí Pán prostredníctvom proroka Ezechiela: «Či môžem mať záľubu v smrti hriešnika? [...] a či nie v tom, aby sa odvrátil od svojich ciest a žil?» (18,23; porov. 33,11). Toto sa páči Bohu!

A toto je srdce Boha, srdce Otca, ktoré miluje a chce, aby jeho deti žili dobre a v spravodlivosti, a aby tak žili v plnosti a boli šťastní. Srdce Otca, ktorý ide ponad našu obmedzenú predstavu o spravodlivosti, aby sme sa otvorili bezhraničným horizontom jeho milosrdenstva. Srdce otca, ktorý s nami nezaobchádza podľa našich hriechov a neodpláca nám podľa našich vín, ako hovorí žalm.

A je to presne srdce otca, ktoré túžime stretnúť, keď ideme na spoveď. Možno nám povie niečo, aby nám pomohol lepšie pochopiť zlo, avšak do spovednice ideme všetci stretnúť otca; otca, aby nám pomohol zmeniť život; otca, aby nám dal silu ísť vpred; otca, aby nám odpustil v mene Boha. A preto byť spovedníkmi je jedna veľmi veľká zodpovednosť, lebo ten syn, tá dcéra, čo prichádza za tebou, chce jedine nájsť otca. A ty, kňaz, ktorý si tam, v spovednici, si tam na mieste Otca, ktorý koná spravodlivosť prostredníctvom svojho milosrdenstva. Ďakujem.

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (10. februára 2016)

Milí bratia a sestry, dobrý deň a dobré vykročenie do obdobia Pôstu!

Je pekné a tiež významné, že máme túto audienciu práve v dnešnú Popolcovú stredu. Začíname cestu Pôstnym obdobím a dnes sa pristavíme pri starodávnom predpise o „jubilejnom roku“ - je to starobylá skutočnosť, doložená vo Svätom písme. Nájdeme ho zvlášť v Knihe Levitikus, ktorá ho predstavuje ako vrcholný okamih náboženského a spoločenského života izraelského ľudu.

Každých päťdesiat rokov v „Deň zmierenia“ (Lv 25,9), keď sa zvolávalo na ľud Pánovo milosrdenstvo, oznamoval zvuk rohu veľkú udalosť oslobodenia. V Knihe Levitikus čítame: «Päťdesiaty rok zasväťte! Ohláste slobodu pre všetkých obyvateľov krajiny! Má to byť pre vás jubilejný (milostivý) rok. Vtedy každý dostane do vlastníctva svoj majetok a každý sa vráti k svojmu rodu […] V takom jubilejnom roku každý z vás dostane do vlastníctva svoj majetok» (25,10.13). Ak bol niekto nútený predať svoju pôdu a dom, mohol sa mu, podľa týchto ustanovení, v jubilejnom roku majetok prinavrátiť; a ak mal niekto nejaké podlžnosti zo zmlúv, no nebol v stave ich splatiť, a možno bol preto aj prinútený vstúpiť do služby svojho veriteľa, mohol sa vrátiť už ako slobodný k svojej rodine a opäť vlastniť majetok.

Išlo o istý druh „všeobecného udelenia milosti“, ktorým sa všetkým umožnilo vrátiť sa do pôvodnému stavu a to zmazaním každého dlhu, prinavrátením pôdy, a umožnením nanovo sa tešiť z pravej slobody členov Božieho ľudu. Svätého ľudu, kde predpisy, ako ten o jubilejnom roku, slúžili na boj proti chudobe a nerovnosti a garantovali všetkým dôstojný život a rovné prerozdelenie pôdy na bývanie a zabezpečenie si obživy. Centrálnou myšlienkou bolo, že pôda svojím pôvodom patrí len Bohu a ľuďom bola zverená (porov. Gn 1,28-29). Preto si nikto nemôže osobovať nárok byť jej výlučným vlastníkom a spôsobovať tak podmienky nerovnosti. Na toto dnes môžeme myslieť a znovu o tom premýšľať; každý nech vo svojom srdci rozmýšľa o tom, či nemá mnoho vecí. Prečo by sme ich nenechali tým, čo nemajú nič? Desať percent, päťdesiat percent... Poviem len: nech Duch Svätý inšpiruje každého z vás.

Ten, čo predtým schudobnel, si mohol v jubilejnom roku opäť zabezpečiť všetko nevyhnutné na svoje prežitie. A ten zas, kto zbohatol, prinavracal v jubilejnom roku chudobnému to, čo mu raz bol vzal. Výsledkom celého bola teda spoločnosť založená na rovnosti a solidarite, kde sa osobná sloboda, pôda a peniaze zasa stali dobrom pre všetkých, nielen pre niektorých, ako sa stáva dnes, ak sa nemýlim... Viac či menej, čísla nie sú isté, no osemdesiat percent bohatstva ľudstva je v rukách menej než dvadsiatich percent populácie. Je to jubileum – a toto hovorím pripomínajúc našu históriu spásy – aby sme sa obrátili, aby sa naše srdce stalo väčším, veľkodušnejším, viac Božím dieťaťom, s väčšou láskou.

Poviem vám jednu vec: ak táto túžba, ak jubileum nedôjde až ku vreckám, nie je pravým jubileom. Pochopili ste? A toto je v Biblii! Nevymýšľa to tento pápež, nachádza sa to v Biblii. Cieľom – ako som povedal – bola spoločnosť založená na rovnosti a na solidarite, kde by sa sloboda, zem a peniaze stali dobrom pre všetkých a nielen pre niektorých. V podstate mal jubilejný rok funkciu pomôcť ľudu žiť v konkrétnej bratskej láske založenej na recipročnej pomoci. Môžeme povedať, že biblický jubilejný rok bol „rokom milosrdenstva“, nakoľko bol prežívaný v úprimnom vyhľadávaní dobra v prospech núdznych bratov.

Rovnako tu existovali aj iné nariadenia a zákony, ktoré riadili život Božieho ľudu tak, aby mohol okúsiť Pánovo milosrdenstvo skrze milosrdný postoj iných ľudí. V týchto normách nachádzame návody, ktoré majú svoju platnosť i dnes a ktoré preto stoja za zamyslenie. Napríklad sa podľa jedného biblického zákona predpisovalo odvádzanie „desiatkov“ určených levitským kňazom – ktorí mali na starosti kultové záležitosti a nemali podiel na pôde –, chudobným, sirotám, vdovám (porov. Dt 14,22-29). Zabezpečovalo sa tým, že sa desiaty podiel z úrody alebo výnosov z iných aktivít dával tým, ktorí zostali bez akejkoľvek ochrany a v stave núdze, čo bolo v prospech vytvárania podmienok relatívnej rovnosti vo vnútri ľudu, kde si mali všetci počínať ako bratia.

Bol tu i zákon týkajúci sa „prvotín“. Čo je to? Prvá a najvzácnejšia čiastka zo zberu úrody, na ktorej mali mať podiel i leviti s cudzincami (porov. Dt 18,4-5; 26,1-11), ktorí nevlastnili polia, aby tak aj pre nich bola pôda zdrojom obživy a života. «Pôda sa teda nebude predávať navždy, lebo pôda je moja a vy ste len cudzincami a prišelcami u mňa», hovorí Pán (Lv 25,23). Všetci sme iba prišelcami u Pána, ktorí očakávajú nebeskú vlasť (porov. Hebr 11,13-16; 1 Pt 2,11) a sú pozvaní robiť svet okolo nás obývateľným a ľudským. Koľko je len „prvotín“, ktoré môže ten šťastnejší darovať tomu, ktorý sa ocitol v ťažkostiach! Koľko prvotín! Nejde len o prvotiny z úrody na poli, ale o prvotiny z každého výstupu práce, prvotiny zo zárobku, úspor, z množstva vecí, ktoré človek vlastní a ktorými častokrát plytvá. Toto sa deje aj dnes. Na Úrad pápežskej almužny prichádzajú mnohé listy s troškou peňazí: ‚Toto je časť môjho platu, aby som pomohol iným‘. A toto je pekné – pomáhať druhým, dobročinným inštitúciám, nemocniciam, domovom pre dôchodcov...; dávať aj prišelcom, tým, čo sú cudzími a sú tu len prechodne. Ježiš bol prechodne v Egypte.

V súvise s týmto, Sväté písmo naliehavo nabáda k veľkodušnej odpovedi na žiadosti o pôžičky bez zbytočných kalkulácií a bez vyžadovania neskutočne vysokých úrokov: «Ak niektorý z tvojich bratov pri tebe ochudobnie a bude sa k tebe utiekať o pomoc, pomáhaj mu ako cudzincovi a prišelcovi, aby mohol pri tebe žiť. Neber od neho úroky a nepýtaj od neho viac, ale boj sa Boha, aby tvoj brat mohol pri tebe žiť. Nepožičiavaj mu peniaze na úrok a živobytie mu nedávaj tak, aby si tým získal» (Lv 25,35-37). Toto učenie je stále aktuálne. Koľko rodín je na ulici - ako obete úžery! Prosím vás, modlime sa, aby v tomto jubilejnom roku Pán odstránil zo srdca všetkých nás túžbu mať viac, úžeru. Nech sa vrátime k tomu, aby sme boli veľkodušní, veľkí. Koľko prípadov úžery sme len nútení vidieť a koľko utrpenia a trápenia prichádza do rodín! A mnohokrát, v zúfalstve, koľkí ľudia končia samovraždou, lebo to už nezvládajú a nemajú nádej, nemajú naporúdzi vystretú ruku, ktorá by im pomohla; jedine ruku, ktorá prichádza, aby ich prinútila platiť úroky. Úžera je ťažký hriech; je to hriech, ktorý volá k Bohu. Pán však prisľúbil svoje požehnanie tomu, kto zo svojej ruky dáva veľkoryso (porov. Dt 15,10). Dá ti dvojnásobne, možno nie v peniazoch, ale v inom, avšak Pán ti vždy dá dvojnásobne.

Drahí bratia a sestry, biblické posolstvo je úplne jasné: s odvahou sa otvoriť vzájomnému podeleniu sa. A toto je milosrdenstvo! A ak my chceme milosrdenstvo od Boha, začnime ho konať my sami. Znamená to toto: začnime ho uskutočňovať my – medzi obyvateľmi, rodinami, národmi, kontinentami. Prispievať k uskutočneniu zeme bez chudobných znamená budovať spoločnosť bez diskriminácie, založenú na solidárnosti vedúcej k vzájomnému zdieľaniu toho, čo človek vlastní, a na prerozdeľovaní zdrojov postaveného na bratskej láske a spravodlivosti. Ďakujem.

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (20. februára 2016)

„Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Jubileum milosrdenstva je jednou naozajstnou príležitosťou, aby sme hlboko vstúpili dovnútra tajomstva dobroty a lásky Boha. V tomto čase Pôstu nás Cirkev pozýva poznávať čoraz viac Pána Ježiša a žiť takým spôsobom, ktorý by bol v súlade s vierou, so štýlom života, ktorý by vyjadroval milosrdenstvo Otca. Je to snaha, ktorú sme povolaní prijať, aby sme tým, ktorých stretávame, ponúkli konkrétne znamenie Božej blízkosti.

Dnes by som sa chcel krátko pristaviť a uvažovať spolu s vami na tému angažovanosti, nasadenia. Čo je to angažovanosť? A čo to znamená nasadiť sa? Keď sa angažujem, znamená to, že prijímam istú zodpovednosť, istú úlohu zameranú na niekoho; a znamená to tiež štýl, postoj vernosti a obetavosti, osobitnej pozornosti, s akou plním túto úlohu. Každý deň sa od nás žiada vkladať úsilie do vecí, ktoré robíme: do modlitby, do práce, do štúdia, ale aj do športu, do voľnočasových aktivít... Nasadiť sa teda znamená vkladať našu dobrú vôľu a naše sily pre zlepšenie života.

Aj Boh sa nasadil pre nás. Jeho prvou angažovanosťou bolo stvorenie sveta, a aj napriek našim útokom, ktoré ho ničia, on vyvíja úsilie na jeho udržanie pri živote. Avšak jeho najväčším úsilím bolo to, že nám daroval Ježiša. Áno, práve Ježiš je tým najväčším nasadením, ktoré Boh zaujal voči nám. Pripomína nám to aj sv. Pavol, keď píše, že Boh «vlastného Syna neušetril, ale vydal ho za nás všetkých» (Rim 8,32). A pre toto, spoločne s Ježišom, nám Otec daruje všetko, čo potrebujeme.

A ako sa preukázalo toto nasadenie Boha pre nás? Je veľmi jednoduché overiť si to v evanjeliu. V Ježišovi sa Boh angažoval kompletným spôsobom, aby prinavrátil nádej chudobným, tým, čo boli obratí o dôstojnosť, cudzincom, chorým, väzňom, hriešnikom, ktorých prijímal s dobrotou. V tomto všetkom bol Ježiš živým vyjadrením Otcovho milosrdenstva.

Počnúc milosrdnou láskou, ktorou Ježiš vyjadril nasadenie Boha, aj my môžeme a musíme odpovedať na jeho lásku prostredníctvom nášho úsilia. A to predovšetkým v situáciách tej najväčšej núdze, kde je najviac smädu po nádeji. Myslím na naše nasadenie sa pre opustených ľudí, pre tých, ktorí nesú veľmi ťažké postihnutie, pre tých najťažšie chorých, pre umierajúcich, pre tých, ktorým nie som schopný vyjadriť uznanie... Do všetkých týchto skutočností prinášame milosrdenstvo Boha prostredníctvom nasadenia života, čo je svedectvom našej viery v Krista.

Nech toto Jubileum pomôže našej mysli a nášmu srdcu pocítiť na dotyk ruky nasadenie Boha pre každého jedného z nás, a vďaka tomu premeniť náš život na angažovanosť milosrdenstva voči všetkým.

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (24. februára 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň. Pokračujeme v katechézach o milosrdenstve vo Svätom písme. V rozličných pasážach sa hovorí o mocných, o kráľoch, o „vysoko postavených“ mužoch a aj o ich arogancii a ich bezpráví. Bohatstvo a moc sú skutočnosťami, ktoré môžu byť dobré a užitočné pre všeobecné dobro, ak sa dajú do služby chudobným a všetkým, so spravodlivosťou a láskou. Avšak, ako sa to už častokrát stáva, keď sa žijú ako privilégium, s egoizmom a spupnosťou, menia sa na nástroje korupcie a smrti. Tak sa stalo aj v epizóde o Nabotovej vinici opísanej v Prvej knihe kráľov, v 21. kapitole, pri ktorej sa dnes pristavíme.

V tomto texte sa hovorí, že kráľ Izraela Achab chce kúpiť vinicu istého muža menom Nabot, lebo táto vinica hraničí s kráľovským palácom. Ponuka sa zdá byť legitímna, dokonca štedrá, avšak v Izraeli boli pozemky považované za takmer nepredajné. Dokonca i Kniha Levitikus predpisuje: „Pôda sa teda nebude predávať navždy, lebo pôda je moja a vy ste len cudzincami a prišelcami u mňa“ (Lv 25,23). Pôda je posvätná, lebo je darom od Pána, ktorý ako taký treba opatrovať a zachovávať, ako znamenie Božieho požehnania, ktoré prechádza z generácie na generáciu a ako záruku dôstojnosti pre všetkých. Negatívna odpoveď Nabota kráľovi má teda zmysel: „Božechráň, aby som ti dal dedičstvo po svojich otcoch!“ (1Kr 21,3).

Kráľ Achab reaguje na toto odmietnutie s trpkosťou a nevôľou. Cíti sa byť urazený – on je kráľ, vládca – umenšený vo svojej zvrchovanej moci a frustrovaný vzhľadom na možnosť uspokojiť svoju túžbu vlastniť. Vidiac ho takto skľúčeného sa jeho manželka Jezabel, pohanská kráľovná, ktorá sa pričinila o vzrast uctievania modiel a dávala zabíjať Pánových prorokov (porov. 1Kr 18,4), – nielenže bola nedobrá, bola zlá – rozhodne sa zasiahnuť. Slová, ktorými sa obracia na kráľa sú veľmi význačné. Počúvajte tú zlobu, ktorá je za touto ženou: „Máš ty ale moc nad Izraelom! Vstaň, jedz a rozveseľ sa, ja ti zaopatrím vinicu jezraelského Nabota“ (v. 7). Dáva dôraz na prestíž a na moc kráľa, ktorá je, podľa jej spôsobu videnia, odmietnutím Nabota spochybnená. Moc, ktorú naopak ona pokladá za absolútnu a pre ktorú sa každá túžba mocného kráľa stáva rozkazom. Veľký svätec Ambróz napísal malú knižku o tejto epizóde. Volá sa „Nabot“. Bolo by dobré si ju, v tomto pôstnom období, prečítať. Je veľmi pekná, je veľmi konkrétna.

Ježiš, pripomínajúc tieto skutočnosti, nám hovorí: „Viete, že vládcovia národov panujú nad nimi a mocnári im dávajú cítiť svoju moc. Medzi vami to tak nebude. Ale kto sa medzi vami bude chcieť stať veľkým, bude vaším služobníkom. A kto bude chcieť byť medzi vami prvý, bude vaším sluhom“ (Mt 20,25-27). Ak sa stratí rozmer služby, moc sa mení na aroganciu a stáva sa nadvládou a útlakom. To je práve to, čo sa deje v epizóde o Nabotovej vinici. Kráľovna Jezabel sa bezohľadným spôsobom rozhodne odstrániť Nabota a svoj plán zrealizuje. Využíva klamné zdanie zvrátenej zákonnosti: v mene kráľa rozosiela listy starším a predstaveným mesta nariaďujúc, aby falošní svedkovia verejne odsúdili Nabota z toho, že sa rúhal voči Bohu a kráľovi, zločin hodný odsúdenia na smrť. Po smrti Nabota sa tak kráľ môže zmocniť jeho vinice. A toto nie je príbeh dávnych čias, ale je to príbeh dneška, príbeh mocných, ktorí na to, aby mali viac peňazí vykorisťujú chudobných, vykorisťujú ľudí. Je to príbeh obchodovania s ľuďmi, otrockej práce, chudobných ľudí pracujúcich načierno a s minimálnou mzdou, aby obohatili mocných. Je to príbeh skorumpovaných politikov, ktorí chcú viac a viac a viac! Preto som hovoril, že nám prospeje prečítať si tú knihu sv. Ambróza o Nabotovi, lebo je to kniha veľmi aktuálna.

Hľa, kam až vedie vykonávanie autority bez rešpektovania života, bez spravodlivosti, bez milosrdenstva. A hľa, kam až vedie smäd po moci: stáva sa chamtivosťou, ktorá chce vlastniť všetko. V tomto ohľade je osobitne poučný jeden text proroka Izaiáša. Pán v ňom varuje pred nenásytnosťou bohatých veľkostatkárov, ktorí chcú vlastniť čoraz viac domov a pozemkov. Prorok Izaiáš hovorí: „Beda tým, čo hromadia dom na dom a pole pripájajú k poľu, takže nieto viac miesta a uprostred krajiny ste sami ubytovaní“ (Iz 5,8). A prorok Izaiáš nebol komunistom!

Boh je však väčší než zlomyseľné činy a špinavé hry uskutočňované ľuďmi. Vo svojom milosrdenstve posiela proroka Eliáša, aby pomohol Achabovi obrátiť sa. Teraz obrátime stranu, a ako pokračuje príbeh? Boh vidí tento zločin a klope aj na dvere Achabovho srdca a kráľ, postavený zoči-voči svojmu hriechu, chápe, pokoruje sa a prosí o odpustenie. Aké pekné by bolo, keby mocní vykorisťovatelia dneška urobili to isté! Pán prijíma jeho pokánie; predsa len však bol zabitý nevinný človek a spôsobená vina bude mať nevyhnutné následky. Spáchané zlo tak naozaj zanecháva svoje bolestivé stopy a ľudské dejiny nesú tieto rany.

Milosrdenstvo aj v tomto prípade ukazuje hlavnú, najúčinnejšiu cestu, ktorou sa treba uberať. Milosrdenstvo môže uzdraviť rany a môže zmeniť dejiny. Otvor svoje srdce milosrdenstvu! Božie milosrdenstvo je silnejšie než hriech ľudí. Je silnejšie, toto je Achabov príklad! Poznávame jeho moc, keď si pripomíname príchod nevinného Božieho Syna, ktorý sa stal človekom, aby zničil zlo skrze svoje odpustenie. Ježiš Kristus je pravý kráľ, jeho moc je však úplne odlišná. Jeho trón je kríž. On nie je kráľom, ktorý zabíja, ale naopak, dáva život. Jeho kráčanie ku všetkým, najmä k tým najslabším, poráža samotu a osud smrti, ku ktorému vedie hriech. Ježiš Kristus so svojou blízkosťou a nehou privádza hriešnikov na miesto milosti a odpustenia. A toto je milosrdenstvo Boha.

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (2. marca 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Hovoriac o Božom milosrdenstve sme viackrát poukázali na postavu otca rodiny, ktorý miluje svoje deti, pomáha im, stará sa o ne a odpúšťa im. A ako otec ich vychováva a napráva, keď sa pomýlia, podporujúc tak ich rast v dobre.

Takto je predstavený Boh v prvej kapitole proroka Izaiáša, kde sa Pán obracia na Izrael ako milujúci, no zároveň aj pozorný a prísny otec, pričom ho obviňuje z nevery a skazenosti, aby ho znovu priviedol na cestu spravodlivosti. Takto sa začína náš text: «Čujte, nebesá, počúvaj, zem, lebo Pán hovorí: ‚Synov som vychoval a vyvýšil, oni sa mi však spreneverili. Vôl si pozná gazdu a osol jasle svojho pána; Izrael nepozná, môj ľud nepochopí'» (Iz 1,2-3).

Boh prostredníctvom proroka hovorí s trpkosťou sklamaného otca: vychoval svoje deti a oni sa teraz proti nemu vzbúrili. Dokonca aj zvieratá sú verné svojmu pánovi a rozpoznajú ruku, ktorá ich kŕmi; avšak ľud viac Boha nepozná, zdráha sa pochopiť. Aj keď zranený, Boh dáva prehovoriť láske a nalieha na svedomie týchto skazených detí, aby sa spamätali a znovu boli prístupné láske. Toto je to, čo robí Boh! Prichádza nám v ústrety, aby sme sa ním nechali milovať, naším Bohom.

Vzťah medzi otcom a dieťaťom, na ktorý sa často odvolávajú proroci, aby vyjadrili vzťah zmluvy medzi Bohom a jeho ľudom, sa neprirodzene narušil. Výchovné poslanie rodičov má za cieľ viesť ich k rastu v slobode, urobiť ich zodpovednými, schopnými konať dobré skutky pre seba i pre iných. Naopak v dôsledku hriechu sa sloboda stáva nárokom na autonómiu, nárokom na pýchu a pýcha vedie k opozícii a k ilúzii sebestačnosti.

Hľa ako Boh napomína svoj ľud: ‚Pomýlili ste si cestu‘. S láskou i trpkosťou hovorí: ‚môj' ľud. Boh nás nikdy nezapiera; sme jeho ľudom. Aj ten najhorší spomedzi mužov, aj tá najhoršia spomedzi žien, aj tí najhorší z národov, sú jeho deťmi. Toto je Boh: nikdy, vonkoncom nikdy nás nezapiera! Vždy hovorí: ‚Dieťa, príď!‘ Toto je láska nášho Otca; toto je milosrdenstvo Boha. Mať takéhoto otca nám dáva nádej, dodáva nám to dôveru. Táto prináležitosť by sa mala žiť v dôvere a v poslušnosti, s vedomím, že všetko je dar vychádzajúci z Otcovej lásky. A naopak, hľa aká márnosť, pochabosť a modlárstvo.

Preto sa teraz prorok obracia priamo na tento ľud prísnymi slovami, aby mu pomohol chápať vážnosť jeho viny:

«Beda hriešnemu národu,[...] synom skazeným. Opustili Pána, zhrdli Svätým Izraela, odcudzili sa.» (v. 4)

Následkom hriechu je stav utrpenia, ktorého dôsledky znáša aj krajina, zničená a zmenená ako púšť, až do tej miery, že Sion – teda Jeruzalem – sa stáva neobývateľným. Tam, kde je odmietanie Boha, jeho otcovstva, nie je viac možný život, existencia stráca svoje korene, všetko sa zdá byť zvrátené a zničené. Jednako, aj táto bolestivá chvíľa má v sebe vyhliadku na spásu. Skúška je daná preto, aby ľud mohol zakúsiť trpkosť toho, kto opúšťa Boha, a tak zaujal postoj k zdrvujúcej prázdnote rozhodnutia sa pre smrť. Utrpenie, ako nevyhnutný dôsledok sebazničujúceho rozhodnutia, musí prinútiť hriešnika k uvažovaniu, aby sa otvoril pre konverziu a odpustenie.

Toto je cesta Božieho milosrdenstva: Boh s nami nezaobchádza podľa našich hriechov(porov. Ž 103,10). Trest sa stáva nástrojom na vyprovokovanie k uvažovaniu. Chápeme tak, že Boh odpúšťa svojmu ľudu, zmilúva sa a neničí všetko, ale necháva vždy otvorené dvere nádeji. Spása v sebe zahŕňa rozhodnutie počúvať a nechať sa obrátiť, avšak zostáva vždy nezištným darom. Pán teda vo svojom milosrdenstve ukazuje cestu, ktorá nie je cestou rituálnych obiet, ale skôr cestou spravodlivosti. Kult je kritizovaný nie preto, že je sám o sebe neužitočný, ale preto, že namiesto toho, aby vyjadroval obrátenie, predstiera, že ho nahrádza; a stáva sa tak hľadaním vlastnej spravodlivosti, vytvárajúc klamlivé presvedčenie, že to, čo nás zachraňuje sú obety, a nie Božie milosrdenstvo, ktoré odpúšťa hriech.

Aby sme tomu dobre rozumeli – keď je niekto chorý, ide k lekárovi; keď sa niekto cíti byť hriešnikom, ide za Pánom. Avšak ak namiesto toho, aby šiel za lekárom, ide za čarodejníkom, neuzdraví sa. Mnohokrát nejdeme za Pánom ale dávame prednosť nesprávnym cestám, hľadajúc mimo neho akési ospravedlnenie, spravodlivosť, pokoj. Boh, hovorí prorok Izaiáš, nemá záľubu v krvi býkov a baránkov (v. 11), zvlášť ak je obeta vykonaná rukami pošpinenými krvou bratov (v. 15). Nuž, mám na mysli niektorých dobrodincov Cirkvi, ktorí prichádzajú s darom hovoriac: ‚Prijmite túto obetu pre Cirkev‘ – a ide o ovocie krvi mnohých ľudí vykorisťovaných, trýznených, zotročovaných zle platenou prácou!

Týmto ľuďom poviem: ‚Prosím, vezmi si späť tvoj šek, spáľ ho‘. Boží ľud, teda Cirkev, nepotrebuje špinavé peniaze, potrebuje srdcia otvorené pre milosrdenstvo Boha. Je potrebné priblížiť sa k Pánovi s očistenými rukami, vyhýbajúc sa zlu a konajúc dobro a spravodlivosť. Ako nádherne to uzatvára prorok: «Prestaňte robiť zlo! Učte sa robiť dobro, domáhajte sa práva, pomôžte utláčanému, vymôžte právo sirote, obhajujte vdovu!» (v. 16-17).

Pomyslite na mnohých utečencov, ktorí sa vyloďujú v Európe a nevedia kam ísť. A tak, hovorí Pán, hriechy, aj keby boli ako šarlát, zbelejú sťa sneh a budú svetlé ako vlna, a ľud bude môcť požívať dobrá zeme a nažívať v pokoji (v. 19).

A toto je zázrak Božieho odpustenia; odpustenia, ktoré Boh ako Otec chce darovať svojmu ľudu. Milosrdenstvo Boha je ponukou pre všetkých, a tieto slová proroka platia aj dnes pre nás všetkých, povolaných žiť ako Božie deti. Ďakujem.

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (12. marca 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Približujeme sa k sláveniu Veľkej noci, centrálnemu tajomstvu našej viery. Jánovo evanjelium, ako sme počuli, rozpráva, že predtým než Ježiš za nás zomrel a vstal z mŕtvych, urobil gesto, ktoré sa vrylo do pamäte učeníkov: umývanie nôh. Nečakané a šokujúce gesto, až tak, že ho Peter nechcel prijať. Chcel by som sa pristaviť pri záverečných Ježišových slovách: «Chápete, čo som vám urobil? [...] Keď som teda ja, Pán a Učiteľ, umyl nohy vám, aj vy si máte jeden druhému nohy umývať.» (Jn 13,12.14). Týmto spôsobom Ježiš ukazuje svojim učeníkom službu ako cestu, ktorou treba kráčať, aby sme žili vieru v neho a vydávali svedectvo o jeho láske. Ježiš na seba aplikuje obraz ,,Božieho služobníka”, ktorý používa prorok Izaiáš. On, ktorý je Pánom, sa stal sluhom!

Umytím nôh apoštolov chcel Ježiš zjaviť to, ako sa Boh správa voči nám a dať príklad svojho «nového prikázania» (Jn 13,34), aby sme sa milovali tak, ako on miloval nás, čo znamená, že dal svoj život za nás. Ten istý Ján píše vo svojom Prvom liste: «Čo je láska, poznali sme z toho, že on položil za nás svoj život. Aj my sme povinní dávať život za bratov. […] Deti moje, nemilujme len slovom a jazykom, ale skutkom a pravdou» (1 Jn 3,16.18).

Láska je teda konkrétna služba, ktorú si navzájom preukazujeme. Láska nie sú slová, sú to skutky a služba, ponížená služba, vykonávaná v tichu a skrytosti, ako sám Ježiš povedal: «nech nevie tvoja ľavá ruka, čo robí pravá» (Mt 6,3). To znamená dať k dispozícii tie dary, ktorými  nás Duch Svätý obdaril, aby komunita mohla rásť. (porov. 1 Kor 12,4-11). Vyjadruje sa to tiež delením sa s materiálnymi dobrami, tak aby nikto nebol v núdzi. Toto delenie sa a venovanie sa tým, čo sú v núdzi je životný štýl, ktorý Boh odporúča taktiež aj mnohým nekresťanom ako spôsob pravej ľudskosti.

A na koniec nezabudnime, že umytím nôh učeníkom a požiadaním ich, aby robili to isté, Ježiš aj nás pozval k vyznaniu si navzájom našich zlyhaní a k modlitbe za seba navzájom, aby sme vedeli odpustiť zo srdca. V tomto ohľade pamätajme na slová svätého biskupa Augustína, keď napísal: «Kresťan, neprehliadni to, čo urobil Kristus. Pretože keď sa telo skláňa k nohám brata, tak sa rozpaľuje aj srdce, aj ak už takým bolo, tak sa nasycuje v cítení pokory. […] Odpustime si navzájom naše krivdy a modlime sa navzájom za naše viny a takýmto spôsobom si navzájom umývajme nohy.” (In Joh 58,4-5).

Láska, charita a služba, pomáhať druhým, slúžiť druhým. Je veľa ľudí, ktorí takto žijú svoj život v službe druhým. Minulý týždeň som dostal list od osoby, ktorá mi hovorila, že mi ďakuje za Rok milosrdenstva, žiadala ma o modlitbu, aby mohla byť bližšie k Pánovi. Život tejto osoby pozostával zo starostlivosti o mamu a brata; mama na lôžku, staručká, s čulou mysľou, no nemôže sa hýbať a brat invalid na vozíčku. Táto osoba, jej život je službou, pomocou. A toto je láska! Ak zabudneš sám na seba a myslíš na ostatných, toto je láska! A tým, že Pán umýval nohy, nás učil byť služobníkmi, byť viac služobníkmi, tak ako on bol sluhom pre nás, pre každého z nás.

Preto, drahí bratia a sestry, byť milosrdní ako Otec znamená nasledovať Ježiša na ceste služby. Ďakujem.

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (16. marca 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

V Knihe proroka Jeremiáša sa kapitoly 30 a 31 nazývajú „Knihou útechy“, lebo sa v nich milosrdenstvo Boha predstavuje s celou svojou schopnosťou utešovať a srdce skľúčených otvárať nádeji. Dnes chceme aj my počúvať toto posolstvo útechy.

Jeremiáš sa obracia na Izraelitov, ktorí boli deportovaní do cudzej zeme a predpovedá návrat do vlasti. Tento návrat je znamením nekonečnej lásky Boha Otca, ktorý neopúšťa svoje deti, ale sa o ne stará a zachraňuje ich. Vyhnanstvo bolo pre Izrael zdrvujúcou skúsenosťou. Viera sa zakolísala, lebo v cudzej zemi, bez chrámu, bez kultu, po tom, ako videli zničenú krajinu, bolo ťažké aj naďalej veriť v dobrotu Pána.

Prichádza mi na um blízke Albánsko a to, ako sa po mnohom prenasledovaní a ničení dokázalo postaviť v dôstojnosti a viere. Takto trpeli Izraeliti vo vyhnanstve.

Aj my niekedy môžeme žiť v istom druhu exilu, keď nás osamelosť, utrpenie či smrť pobádajú myslieť si, že sme boli Bohom opustení. Koľkokrát sme len počuli tieto slová: „Boh na mňa zabudol“ – mnohokrát osoby, ktoré trpia, sa cítia sa byť opustené. A koľkí naši bratia v tomto čase naopak prežívajú jednu skutočnú a dramatickú situáciu vyhnanstva – ďaleko od ich vlasti, s tým, že v očiach majú ešte trosky ich domov, v srdci strach a častokrát žiaľ, bolesť kvôli strate drahých osôb! V týchto prípadoch si môžeme klásť otázku: kde je Boh? Ako je možné, že toľko utrpenia môže postihnúť nevinných mužov, ženy a deti?

A keď sa snažia vstúpiť, na niektorých miestach im zatvárajú dvere. A sú tam, na hraniciach, pretože mnohé dvere a mnohé srdcia sú uzavreté. Migranti dneška trpiaci chladom, bez jedla, a nemôžu vstúpiť, necítia prijatie! Mne sa veľmi páči, keď vidím národy, vlády, ktoré otvárajú srdce a otvárajú dvere!

Prorok Jeremiáš nám dáva prvú odpoveď. Ľud vo vyhnanstve sa bude môcť vrátiť, aby uvidel svoju zem a zakúsil milosrdenstvo Pána. Je to veľké ohlasovanie útechy: Boh nie je neprítomný – ani dnes, v týchto dramatických situáciách, Boh je nablízku a koná veľké diela spásy pre tých, čo mu dôverujú. Nemôžeme upadnúť do zúfalstva, ale musíme mať aj naďalej istotu, že dobro zvíťazí nad zlom a že Pán zotrie každú slzu a oslobodí nás od každého strachu. Preto Jeremiáš prepožičiava svoj hlas slovám lásky Boha pre svoj ľud: «Láskou odvekou som ťa miloval, preto som ti zachoval priazeň. Ešte ťa zbudujem, vystavia ťa, panna, Izrael; ešte sa ozdobíš bubnami, vykročíš do tanca natešených» (31,3-4).

Pán je verný, neopúšťa, aby zanechal v skľúčenosti. Boh miluje bezhraničnou láskou, ktorú ani len hriech nedokáže zastaviť, a vďaka tomu sa srdce človeka napĺňa radosťou a útechou.

Utešujúci sen o návrate do vlasti pokračuje v slovách proroka, ktorý, obracajúc sa k tým, čo sa budú vracať do Jeruzalema, hovorí: «Prídu a zaplesajú na výšine Siona, budú sa hrnúť k darom Pánovým, k obiliu, muštu a oleju, k mláďatám oviec a statku. Ich duša bude ako zavodnená záhrada, nebudú viac mrieť túžbou» (31,12).

V radosti a vo vďačnosti sa vyhnanci navrátia na Sion, vystupujúc na svätý vrch smerom k Božiemu domu, a tak budú môcť opäť povzniesť spevy a modlitby k Pánovi, ktorý ich vyslobodil. Toto navrátenie sa do Jeruzalema a k jeho dobrám je opísané slovom, ktoré doslovne znamená „valiť sa, plynúť“. Ľud sa vníma v istom paradoxnom pohybe ako naplnená rieka, ktorá plynie smerom k výšinám Siona, vystupujúc až k vrcholu hory. Ide o smelý obraz hovoriaci o tom, až aké veľké je milosrdenstvo Pána!

Zem, ktorú ľud musel opustiť, sa stala korisťou nepriateľov a bola zdevastovaná. Teraz sa naopak vracia späť k životu a znovu prekvitá. A samotní vyhnanci budú ako zalievaná záhrada, ako plodná zem. Izrael, prinavrátený do vlasti svojím Pánom, je svedkom víťazstva života nad smrťou a požehnania nad prekliatím.

Takto je ľud upevnený a utešený Bohom. Toto slovo je dôležité: utešený! Navrátilci prijímajú život z prameňa, ktorý ich nezištne zavlažuje. V tomto momente prorok ohlasuje plnosť radosti, a v mene Boha prehlasuje: «Ich smútok zmením na radosť, poteším ich, rozveselím po žiali» (31,13).

Žalm nám hovorí, že keď sa vrátili do vlasti, ich ústa boli plné úsmevu; bola to velikánska radosť! Je to dar, ktorý chce Pán darovať aj každému z nás, prostredníctvom svojho odpustenia, ktoré obracia a zmieruje.

Prorok Jeremiáš nám ohlásil toto posolstvo, keď predstavil návrat vyhnancov ako veľký symbol útechy, aká sa dostáva srdcu, ktoré sa obracia. Pán Ježiš sám priviedol toto prorokovo posolstvo k naplneniu. Pravý a radikálny návrat z vyhnanstva a utešujúce svetlo po tme krízy viery sa uskutočňuje na Veľkú noc, v plnom a definitívnom zakúsení lásky Boha, milosrdnej lásky, ktorá dáva radosť, pokoj a večný život.

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (23. marca 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Naša reflexia nad milosrdenstvom Boha nás dnes uvádza do Veľkonočného trojdnia. Budeme prežívať štvrtok, piatok a sobotu Svätého týždňa ako silné momenty, ktoré nám dovoľujú čoraz viac vstupovať do veľkého tajomstva našej viery: zmŕtvychvstania nášho Pána Ježiša Krista. Všetko počas týchto troch dní hovorí o milosrdenstve, lebo ukazuje pokiaľ až môže zájsť láska Boha. Budeme počuť príbeh posledných dní Ježišovho života. Evanjelista Ján nám ponúka kľúč k chápaniu jeho hlbokého zmyslu: «A pretože miloval svojich, čo boli na svete, miloval ich do krajnosti» (Jn 13,1). Láska Boha nemá hraníc. Ako často opakoval sv. Augustín, je to láska, ktorá ide „až do krajnosti a nemá koniec“. Boh sa skutočne za každého z nás obetuje celý a pred ničím sa nešetrí. Tajomstvo, ktoré adorujeme v tomto Svätom týždni je jedným veľkým príbehom lásky, ktorá nepozná prekážky. Ježišovo utrpenie trvá až do konca sveta, lebo je to príbeh zdieľania utrpenia celého ľudstva a trvalá prítomnosť v udalostiach osobného života každého z nás. Skrátka, Veľkonočné trojdnie je pripomienkou drámy lásky, ktorá nám daruje istotu, že nikdy nebudeme opustení v skúškach života.

Na Zelený štvrtok Ježiš ustanovuje Eucharistiu, anticipuje tak pri veľkonočnej hostine svoju obetu na Golgote. Aby učeníkom pomohol chápať lásku, ktorá ho vedie, umýva im nohy, ponúkajúc ešte raz osobne príklad, ako oni sami budú musieť konať. Eucharistia je láska, ktorá sa stáva službou. Je to nežná prítomnosť Krista, ktorý túži uhasiť hlad každého človeka, osobitne tých najslabších, aby ich urobil schopnými na ceste svedectva uprostred ťažkostí sveta. A nielen to. Keď sa nám Ježiš darúva v podobe pokrmu, dosvedčuje tak, že sa musíme naučiť deliť sa s touto výživou s druhými, aby sa vytvorilo skutočné spoločenstvo života s tými, čo sú v núdzi. Dáva sa nám a žiada nás zostať v ňom, aby sme konali rovnako.

Veľký piatok je vrcholiacim momentom lásky. Smrť Ježiša, ktorý sa na kríži odovzdáva Otcovi, aby ponúkol spásu celému svetu, vyjadruje lásku darovanú až do krajnosti, bez konca. Lásku, ktorá chce objať všetkých, nikoho nevylučujúc. Lásku, ktorá sa rozširuje do každej doby a na každé miesto: nevyčerpateľný prameň spásy, z ktorého každý z nás hriešnikov môže čerpať. Ak nám Boh prejavil svoju najväčšiu lásku v Ježišovej smrti, potom aj my, znovuzrodení z Ducha Svätého, sa môžeme a musíme navzájom milovať.

A nakoniec, Biela sobota je dňom Božieho mlčania. Má byť dňom mlčania a my musíme urobiť všetko preto, aby bol pre nás skutočne dňom ticha, ako ním bol v tom čase: dňom Božieho mlčania. Ježiš uložený do hrobu zdieľa s celým ľudstvom drámu smrti. Je to ticho, ktoré hovorí a ktoré vyjadruje lásku ako odvekú solidaritu s opustenými, ku ktorým sa Boží Syn dostáva tak, že prekonáva prázdnotu, ktorú môže zaplniť len nekonečné milosrdenstvo Boha Otca. Boh mlčí, avšak z lásky. V tento deň sa láska – tá mlčiaca láska – stáva očakávaním života v zmŕtvychvstaní. Pomyslime na Bielu sobotu: prospeje nám myslieť na mlčanie Panny Márie, „ženy viery“, ktorá v tichu zotrvávala v očakávaní zmŕtvychvstania. Panna Mária má byť pre nás ikonou tej Bielej soboty. Premýšľajme mnoho o tom, ako Panna Mária túto Bielu sobotu prežívala, v očakávaní. Je to láska, ktorá nepochybuje, ale ktorá dúfa v Pánovo slovo, aby sa prejavila a zažiarila v deň Veľkej noci.

Je to všetko jedno veľké tajomstvo lásky a milosrdenstva. Naše slová sú chudobné a nepostačujú na jeho plné vyjadrenie. Pomôcť nám môže skúsenosť jednej neveľmi známej dievčiny, ktorá napísala skvostné riadky o Kristovej láske. Volala sa Juliana z Norwichu; táto negramotná dievčina mala vízie o Ježišovom utrpení a po tom, ako sa stala pustovníčkou, opísala jednoduchým, no veľmi hlbokým a intenzívnym jazykom zmysel milosrdnej lásky. Rozpráva takto: «Náš dobrý Pán Ježiš sa ma spýtal: „Si rada, že som pre teba trpel?“ Povedala som: „Áno, dobrý Pane, a veľmi ti ďakujem; áno, dobrý Pane, buď požehnaný.“ Nato Ježiš, náš dobrý Pán, povedal: „Ak si ty rada, aj ja som rád. To, že som za teba znášal utrpenie je pre mňa radosťou, šťastím, večnou blaženosťou; a keby som mohol trpieť viac, urobil by som to». Toto je náš Ježiš, ktorý každému z nás vraví: „Keby som mohol za teba viac trpieť, urobil by som to“.

Aké krásne sú tieto slová! Dovoľujú nám skutočne chápať nekonečnú lásku, lásku bez hraníc, ktorú má Pán ku každému z nás. Nechajme sa zahrnúť týmto milosrdenstvom, ktoré nám ide v ústrety. A počas týchto dní, keď svoj pohľad upierame na Pánovo utrpenie a smrť, prijmime do svojho srdca veľkosť jeho lásky, v tichu, tak ako Panna Mária v sobotu, v očakávaní zmŕtvychvstania.

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (30. marca 2016)

„Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnes končíme s katechézami o milosrdenstve v Starom zákone a urobíme tak meditujúc Žalm 51, nazývaný Miserere. Ide o kajúcu modlitbu, v ktorej žiadosti o odpustenie predchádza vyznanie viny a v ktorej sa ten, kto sa modlí, necháva očistiť láskou Pána a stáva sa novým stvorením, schopným poslušnosti, pevnosti ducha a úprimnej chvály.

Nadpis, aký dala tomuto žalmu starobylá židovská tradícia, odkazuje na kráľa Dávida a na jeho hriech s Betsabe, ženou Hetejca Uriáša. Ten príbeh dobre poznáme. Kráľ Dávid, povolaný Bohom ‚pásť’ ľud a strážiť ho na cestách poslušnosti voči božiemu Zákonu, sa spreneveruje vlastnému poslaniu a potom, ako spácha cudzoložstvo s Betsabe, necháva zabiť jej manžela. Hrozný hriech! Prorok Nátan mu odkrýva jeho vinu a pomáha mu si ju priznať. Je to okamih zmierenia s Bohom vo vyznaní vlastného hriechu. A tu bol Dávid pokorný, bol veľký!

Kto sa modlí tento žalm, je pozvaný mať tie iste pocity ľútosti a dôvery v Boha, ktoré mal Dávid, keď sa znova obrátil a keď sa, i keď bol kráľom, pokoril, aby bez strachu vyznal vinu a ukázal vlastnú biedu Pánovi, presvedčený však o istote jeho milosrdenstva. A nebol to nejaký drobný hriech, malé klamstvo, to čo urobil: vykonal cudzoložstvo a vraždu!

Žalm začína týmito slovami prosby:

«Zmiluj sa, Bože, nado mnou pre svoje milosrdenstvo a pre svoje veľké zľutovanie znič moju neprávosť. Úplne zmy so mňa moju vinu a očisť ma od hriechu» (Ž 51,3-4).

Volanie sa obracia na Boha milosrdenstva, aby sa pohnutý veľkou láskou, akú má otec alebo matka, zmiloval, čiže aby prejavil milosť, aby preukázal svoju priazeň a pochopenie. Je to skľúčená výzva Bohu, jedinému, kto môže oslobodiť od hriechu. Používajú sa obrazy veľmi plastické: znič, zmy, očisti ma. V tejto modlitbe sa ukazuje skutočná potreba človeka: jediná vec, ktorú skutočne potrebujeme v našom živote je to, aby nám bolo odpustené, aby sme boli oslobodení od zla a od jeho smrtiacich následkov. Bohužiaľ, život nám dáva zakusovať mnohokrát tieto situácie; a najmä v nich sa musíme spoliehať na milosrdenstvo. Boh je väčší než náš hriech. Nikdy na to zabudnime: Boh je väčší než náš hriech! - ‚Otče, neviem to povedať, urobil som ich toľko, ťažkých [hriechov].’ - Boh je väčší než všetky hriechy, ktoré môžeme urobiť. Boh je väčší než náš hriech. Povieme to spoločne? Všetci spolu: ‚Boh je väčší než náš hriech!’ Ešte raz: ‚Boh je väčší než náš hriech!’ Ešte raz: ‚Boh je väčší než náš hriech!’ A jeho láska je oceán, do ktorého sa môžeme ponoriť bez strachu, že budeme premožení: odpustiť pre Boha znamená dať nám istotu, že on nás nikdy neopustí. Nech sa viníme z čohokoľvek, od je stále a vždy väčší než čokoľvek (porov. 1 Jn 3,20), lebo Boh je väčší než náš hriech.

V tomto zmysle, kto sa modlí s týmto žalmom, hľadá odpustenie, vyznáva vlastnú vinu, avšak uznávajúc ju oslavuje spravodlivosť a svätosť Boha. A potom tiež žiada o milosť a milosrdenstvo. Žalmista dôveruje Božej dobrote, vie, že božie odpustenie je vrcholne účinné, lebo vytvára to, čo hovorí. Neskryje hriech, ale ho zničí, zmaže ho; odstráni ho vskutku od koreňa, nie ako to robia v čistiarni, keď prinesieme oblečenie a zmažú škvrnu. Nie! Boh zničí náš hriech vskutku od koreňa, celý! Preto sa kajúcnik mení na čistého, každá škvrna je zničená a on je odteraz belší než napadnutý sneh.

My všetci sme hriešnici. Je to pravda? Ak sa niekto z vás necíti byť hriešnikom, nech zdvihne ruku... Nikto! Všetci nimi sme. My hriešnici sa s odpustením stávame novými stvoreniami, vrchovato naplnenými duchom a plnými radosti. Teraz pre nás začína nová skutočnosť: nové srdce, nový duch, nový život. My, omilostení hriešnici, ktorí sme prijali božiu milosť, môžeme dokonca učiť druhých, ako viac nehrešiť. - ‚Otče, ale ja som slabý, padám.’ - ‚Keď padáš, tak vstaň! Vstaň!’

Keď spadne dieťa, čo urobí? Zdvihne ruku za mamou, za otcom, aby ho zdvihli. Urobme to isté! Ak si pre slabosť upadol do hriechu, natiahni svoju ruku: Pán ju vezme a pomôže ti vstať. To je dôstojnosť Božieho odpustenia! Dôstojnosť, ktorú nám dáva Božie odpustenie je tá, ktorá nás dvíha, ktorá nás vždy postaví na nohy, lebo on stvoril muža i ženu, aby boli na nohách.

Žalmista hovorí: «Bože, stvor vo mne srdce čisté a v mojom vnútri obnov ducha pevného. [...] Poučím blúdiacich o tvojich cestách a hriešnici sa k tebe obrátia»(Ž 51,12.15).

Drahí bratia a sestry, Božie odpustenie je to, čo všetci potrebujeme a je najväčším znakom jeho milosrdenstva. Dar, o ktorý je každý ospravedlnený hriešnik povolaný sa podeliť s každým bratom a sestrou, ktorých stretne. Všetci tí, ktorých Pán postavil vedľa nás, rodinní príslušníci, priatelia, kolegovia, farníci... všetci, tak ako my, potrebujú Božie milosrdenstvo. Je krásne byť ospravedlnený, ale aj ty, ak chceš, aby ti bolo odpustené, odpúšťaj. Odpúšťaj! Nech nám Pán udelí, na príhovor Márie, Matky milosrdenstva, aby sme boli svedkami jeho odpustenia, ktoré očisťuje srdce a premieňa život. Ďakujem.“

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (9. apríla 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Evanjelium, ktoré sme počuli, nám umožňuje objaviť základný aspekt milosrdenstva: almužnu. Môže sa zdať, že dávať almužnu je jednoduchá vec, ale musíme dávať pozor, aby sme toto gesto neobrali o dôležitý obsah, ktorý v sebe má. Naozaj, slovo almužna je odvodené z gréčtiny a znamená doslovne milosrdenstvo. Almužna by teda mala v sebe niesť celé bohatstvo milosrdenstva. A tak ako má milosrdenstvo tisíc ciest, tisíc spôsobov, tak sa almužna vyjadruje mnohými spôsobmi, aby zmiernila ťažkosti núdznych.

Povinnosť dávať almužnu je taká stará ako samotná Biblia. Obeta a almužna boli dve povinnosti, ktorých sa veriaca osoba musela držať. V Starom zákone sú dôležité miesta, kde Boh vyžaduje zvláštnu pozornosť voči chudobným, ktorými sú raz bezmajetní, inokedy cudzinci, siroty či vdovy. A toto je v Biblii ako neustály refrén: núdzny, vdova, cudzinec, neznámy človek, sirota... je to refrén. Lebo Boh chce, aby jeho ľud dbal o týchto našich bratov. No ja vravím, že sú vlastne v strede jeho posolstva: chváliť Boha obetou a chváliť Boha almužnou.

Spolu s povinnosťou pamätať na nich sa dáva aj presný návod: «Štedro mu daj a nerob nič ľstivé, keď mu budeš pomáhať v biede» (Dt 15,10). To znamená, že charita si vyžaduje predovšetkým postoj vnútornej radosti. Ponúkať milosrdenstvo nemôže byť bremenom alebo nepríjemnosťou, z ktorej sa v chvate oslobodíme. A koľkí sa sami pred sebou ospravedlňujú, že nedávajú almužnu, keď hovoria: ,No, ako to asi dopadne? Tento, keď mu niečo dám, si pôjde kúpiť víno, aby sa opil!‘ - Ale ak sa opije, je to preto, že nemá inú možnosť! A ty, čo robíš v skrytosti, čo nik nevidí? A ty si sudcom toho úbožiaka, ktorý od teba žiada drobné na pohár vína? Rád pripomínam príbeh o starom Tobiášovi, ktorý po tom, čo dostal veľkú sumu peňazí, zavolal svojho syna a poučil ho týmito slovami: «Všetkým, čo konajú spravodlivo, dávaj almužnu! Nikdy neodvracaj svoju tvár od chudobného, aby sa neodvrátila Božia tvár od teba!» (Tob 4,7-8). Sú to veľmi múdre slová, ktoré pomáhajú pochopiť hodnotu almužny.

Ježiš, ako sme počuli, nám v tomto ohľade zanechal nenahraditeľné učenie. Predovšetkým nás žiada nedávať almužnu, aby sme nás ľudia chválili a obdivovali pre našu štedrosť: ,Konaj tak, aby tvoja pravá ruka nevedela, čo robí ľavá‘. Neráta sa vonkajšok, ale schopnosť zastaviť sa a hľadieť do tváre osoby, ktorá žiada o pomoc. Každý z nás sa môže opýtať: ,Som schopný zastaviť sa a pozrieť sa do tváre, do očí osoby, ktorá ma žiada o pomoc? Som toho schopný?‘

Nemáme teda stotožňovať almužnu s obyčajnými drobnými venovanými v chvate bez pohľadu na osobu a bez toho, aby sme sa zastavili na slovo a zistili, čo naozaj potrebuje. Zároveň musíme rozlišovať medzi chudobnými a rôznymi formami žobrania, ktoré nejdú v prospech skutočne chudobných. Skrátka, almužna je láskavé gesto voči tým, ktorých stretávame; je to gesto úprimnej pozornosti voči tomu, kto sa k nám priblíži a žiada našu pomoc, vykonané v skrytosti, kde len Boh vidí a chápe hodnotu vykonaného skutku.

No dať almužnu musí byť pre nás aj niečím, čo je obetou. Spomínam si na jednu mamu: mala tri deti, asi tak šesť, päť a trojročné. A vždy deti učila dať almužnu tým, čo pýtajú. Boli pri obede, každý mal pred sebou ,milánsky rezeň, obaľovaný‘ ako sa hovorí v mojom kraji. A niekto klope na dvere. Najstarší ide otvoriť a vráti sa: ,Mama, je tu bedár, čo prosí o jedlo.' - ‚Čo spravíme?‘ - ,No, dajme mu!' – hovoria všetci traja. ‚Dáme mu!‘ - ,Dobre: vezmi polovicu tvojho rezňa, ty vezmi tiež polovicu, ty ďalšiu a spravíme z toho dva obložené chlebíčky‘. - ,Ale, mama, to nie!‘ - ,Prečo nie? Daruj zo svojho. Daj z toho, čo ťa niečo stojí‘. Toto je ozajstný záujem o chudobného. Niečoho sa vzdám, aby som to dal tebe. A rodičia, pozor: učte vaše deti, aby takto dávali almužnu, aby boli štedré s tým, čo majú.

Prijmime teda za svoje slová apoštola Pavla: «Vo všetkom som vám ukázal, že treba takto pracovať a ujímať sa slabých a pamätať na slová Pána Ježiša; lebo on povedal: ,Blaženejšie je dávať, ako prijímať‘» (Sk 20,35; porov. 2 Kor 9,7). Ďakujem!

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (13. apríla 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Vypočuli sme si evanjelium o povolaní Matúša. Matúš bol „mýtnik“, t. j. vyberač daní pre pokladnicu Rímskeho impéria. Preto bol považovaný za verejného hriešnika. Ježiš ho však volá, aby ho nasledoval a stal sa jeho učeníkom. Matúš to prijíma a vzápätí pozýva Ježiša i jeho učeníkov, aby večerali v jeho dome. Spoločné stolovanie s mýtnikmi a hriešnikmi však vyvolá diskusiu medzi farizejmi a Ježišovými učeníkmi.

„Veď ty nesmieš ísť do domu týchto ľudí!” hovorili oni. Ježiš totiž namiesto toho, aby sa im vyhýbal, navštevuje ich a stoluje s nimi; znamená to, že aj oni sa môžu stať jeho učeníkmi. A rovnako platí, že byť kresťanmi neznamená byť bez hriechu. Ako mýtnik Matúš, tak aj každý z nás sa napriek svojim hriechom zveruje do Pánovej milosti. Všetci sme hriešnici, všetci máme hriechy. Tým, že Ježiš povoláva Matúša, ukazuje hriešnikom, že sa nepozerá na ich minulosť, sociálny status, vonkajšie konvencie, ale im otvára novú budúcnosť.

Raz som počul jedno pekné príslovie: „Nieto svätca bez minulosti, ani hriešnika bez budúcnosti”. Toto je to, čo robí Ježiš. Nieto svätca bez minulosti, ani hriešnika bez budúcnosti. Stačí, ak na jeho pozvanie odpovedia so srdcom pokorným a úprimným. Cirkev nie je spoločenstvom dokonalých, ale spoločenstvom učeníkov na ceste, ktorí nasledujú Pána, pretože uznávajú, že sú hriešnici a potrebujú jeho odpustenie. Život kresťana je preto školou pokory, ktorá nás otvára voči milosti.

Takýto spôsob správania však nie je vlastný tomu, kto sám seba považuje za „spravodlivého“ a nazdáva sa, že je lepší od druhých. Pýcha a povýšenosť nedovoľujú uznať si, že potrebujeme záchranu; dokonca bránia vidieť milosrdnú tvár Boha a konať milosrdne. Sú múrom: pýcha a povýšenosť sú múrom, ktorý bráni vzťahu s Bohom. A predsa, Ježišovou misiou je práve vyhľadávať každého z nás, aby uzdravoval naše rany a povolával nás nasledovať ho s láskou. Vyjadruje to jasne: «Lekára nepotrebujú zdraví, ale chorí» (Mt 9,12).

Ježiš sa prezentuje ako dobrý lekár! Ohlasuje Božie kráľovstvo a znaky jeho príchodu sú evidentné: uzdravuje z chorôb, oslobodzuje od strachu, od smrti a od zlého. Pre Ježiša nie je nijaký hriešnik vylúčený – žiadny hriešnik nemá byť vylúčený! –, pretože Božia ozdravujúca moc nepozná nemoci, ktoré by nemohli byť uzdravené; a toto nám musí dať dôveru otvoriť naše srdce Pánovi, aby prišiel a uzdravil nás. Keď Ježiš volá hriešnikov k jednému stolu, uzdravuje ich, pretože ich znovu obnovuje v povolaní, ktoré oni považovali za stratené a na ktoré farizeji zabudli – v povolaní k Božej hostine.

Izaiášovo proroctvo totiž hovorí: «Pán zástupov pripravil na tomto vrchu všetkým národom hostinu hojnú, hostinu s vínom, hojnosť vyberanú, víno najjemnejšie. A v ten deň povedia: ,Hľa, toto je náš Boh, v neho sme dúfali, že nás spasí! On je Pán, v neho sme dúfali, jasajme a radujme sa z jeho spásy!‘» (25,6.9).

Ak farizeji vidia v pozvaných hosťoch iba hriešnikov a odmietajú sedieť s nimi za jedným stolom, Ježiš im naopak pripomína, že aj títo sú Božími spolustolovníkmi. Sedieť za jedným stolom s Ježišom tak znamená byť ním premenení a zachránení. V kresťanskom spoločenstve je Ježišova hostina dvojaká: je tu hostina Slova a je tu hostina Eucharistie (porov. Dei Verbum, 21). Toto sú tie lieky, ktorými nás Božský Lekár lieči a živí.

Tým prvým – Slovom – sa nám zjavuje a pozýva nás k priateľskému dialógu. Ježiš nemal strach porozprávať sa s hriešnikmi, mýtnikmi, prostitútkami… Nie, on nemal strach: miloval všetkých! Jeho Slovo vniká do nás a ako skalpel operuje naše vnútro, aby nás oslobodilo od zla, ktoré sa uhniezďuje v našom živote. Neraz je toto Slovo pre nás bolestivé, lebo sa zarezáva do pokrytectva, odhaľuje falošné výhovorky, obnažuje skryté pravdy; avšak zároveň osvecuje a očisťuje, dáva silu a nádej, je drahocenným liekom na našej ceste viery.

Eucharistia nás zas živí samým životom Ježiša a ako mocný liečivý prostriedok tajomným spôsobom neustále obnovuje milosť nášho krstu. Pristupovaním k Eucharistii sa živíme Ježišovým Telom a Krvou; inými slovami, je to sám Ježiš, ktorý prichádza do nás a zjednocuje nás so svojím Telom!

Ježiš zakončuje dialóg s farizejmi pripomenutím slov proroka Ozeáša (6,6): «Choďte a naučte sa, čo to znamená: ,Milosrdenstvo chcem, a nie obetu.‘» (Mt 9,13). Prorok sa týmito slovami obracia na ľud Izraela a karhá ho za to, že modlitby, ktoré pozdvihuje k nebu, sú len prázdnymi slovami, nekorešpondujúcimi s ich životom.

Napriek Božej zmluve a jeho milosrdenstvu žil ľud často iba s vonkajškovou nábožnosťou, bez hlbšieho prežívania toho, čo Pán prikazuje. Preto prorok nalieha: «Milosrdenstvo chcem», t. j. oddanosť srdca, ktoré priznáva svoje hriechy, robí pokánie a opäť sa stáva verným Božej zmluve. «A nie obetu»: bez kajúcneho srdca je každý náboženský prejav neúčinný!

Ježiš vzťahuje tento prorocký výrok aj na ľudské vzťahy: tamtí farizeji boli veľmi nábožní čo do formy, no neboli ochotní zdieľať jeden stôl s mýtnikmi a hriešnikmi; nepripúšťali možnosť obrátenia, čiže uzdravenia; nekládli na prvé miesto milosrdenstvo: hoci boli vernými strážcami Zákona, navonok dávali najavo, že nepoznajú Božie srdce! Je to akoby ti darovali balíček s darom vo vnútri, a ty namiesto toho, aby si si pozrel ten dar, hľadíš len na papier, v ktorom je zabalený: len na zovňajšok, na formu, a nie na jadro tej milosti, toho daru, ktorý ti bol darovaný.

Drahí bratia a sestry, všetci sme pozvaní na Pánovu hostinu. Prijmime toto pozvanie sedieť vedľa Pána spoločne s jeho učeníkmi. Učme sa pozerať očami milosrdenstva a rozpoznávať v každom človeku nášho spolustolujúceho. Všetci sme učeníkmi, ktorí potrebujú zažiť utešujúce slovo Ježiša a žiť ním. Všetci sa potrebujeme živiť Božím milosrdenstvom, pretože práve z tohto zdroja pramení naša záchrana. Ďakujem!

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (20. apríla 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnes sa chceme pristaviť pri jednom aspekte milosrdenstva, dobre predstavenom v úryvku Evanjelia podľa Lukáša, ktorý sme počúvali. Ide o udalosť, ktorá sa Ježišovi prihodila, keď bol hosťom u farizeja zvaného Šimon. Ten chcel Ježiša pozvať do domu, lebo o ňom počul dobre rozprávať ako o veľkom prorokovi. A kým sedeli pri obede, vstúpila žena, ktorá bola všetkým v meste známa ako hriešnica. Táto bez toho, aby vyriekla čo len jediné slovo, pristúpi k Ježišovým nohám a prepukne v plač; jej slzy máčajú Ježišove nohy a ona ich utiera svojimi vlasmi, potom ich bozkáva a potiera voňavým olejom, ktorý so sebou priniesla.

Do popredia tu vystupuje konfrontácia dvoch postáv: Šimona, horlivého služobníka zákona a anonymnej postavy hriešnice. Zatiaľ čo ten prvý súdi iných na základe zovňajšku, tá druhá prostredníctvom svojich gest s úprimnosťou prejavuje svoje srdce. Šimon, aj keď pozval Ježiša, nechce sa kompromitovať, ani zapliesť svoj život s Majstrom; naopak žena sa mu úplne zveruje s láskou a s úctou.

Farizejovi to nejde dohromady, že by sa Ježiš mohol nechať - v úvodzovkách - „nakaziť“ hriešnikmi. Myslí si, že keby bol skutočne prorokom, musel by ich rozpoznať a držať si ich ďaleko od seba, aby sa nimi nepoškvrnil. Akoby boli malomocnými. Tento postoj je typickým pre istý druh chápania náboženstva a je motivovaný skutočnosťou, že Boh a hriech si radikálne protirečia. Avšak Božie slovo nás učí odlišovať hriech od hriešnika: neslobodno sa znížiť ku kompromisom s hriechom, avšak hriešnici – čiže my všetci! – sme ako chorí, ktorých treba uzdraviť, a k ich uzdraveniu treba, aby sa k nim lekár priblížil, navštívil ich, dotkol sa ich. A prirodzene, chorý, aby bol uzdravený, musí uznať, že lekára potrebuje!

Stojac medzi farizejom a hriešnicou, Ježiš sa stavia na jej stranu. Ježiš, slobodný od predsudkov, ktoré by bránili prejaviť sa milosrdenstvu, necháva ju konať. On, Boží Svätý, akceptuje jej dotyk bez toho, aby sa bál, že bude znečistený. Ježiš je slobodný – slobodný, lebo je blízko Bohu, ktorý je milosrdným Otcom. A táto blízkosť Bohu, milosrdnému Otcovi, dáva Ježišovi slobodu. Ba dokonca, vstupujúc do vzťahu s hriešnicou, Ježiš robí koniec tomu stavu izolácie, ku ktorému ju odsudzoval neľútostný súd farizeja a jeho spoluobčanov, ktorí ju zneužívali: «Tvoje hriechy sú odpustené» (v. 48).

Žena teda teraz môže ísť „v pokoji“. Pán videl úprimnosť jej viery a jej obrátenia; preto pred všetkými prehlasuje: «Tvoja viera ťa zachránila» (v. 50). Na jednej strane pokrytectvo učiteľa zákona, na druhej strane úprimnosť, pokora a viera ženy. My všetci sme hriešnikmi, avšak mnohokrát upadáme do pokušenia pokrytectva, myslieť si, že sme lepší než ostatní, keď druhému hovoríme: „Pozri na tvoj hriech...“ - My všetci, pohliadnime na náš hriech, na naše pády, naše pochybenia a hľaďme na Pána. Toto je línia spásy: vzťah medzi „ja“ hriešnikom a Pánom. Ak sa cítim byť spravodlivým, tento vzťah spásy sa nedeje.

V tej chvíli prenikne všetkých spolustolujúcich ešte väčší úžas: «Ktože je to, že aj hriechy odpúšťa?» (v. 47). Ježiš nedáva priamu odpoveď, avšak obrátenie hriešnice je všetkým očividné a poukazuje na to, že v Ježišovi žiari moc milosrdenstva Boha, schopného premieňať srdce.

Žena – hriešnica nás učí spojitosti medzi vierou, láskou a vďačnosťou. Boli jej odpustené «mnohé hriechy» a preto mnoho miluje; naopak ten, «komu sa menej odpúšťa, menej miluje» (v. 47). Aj samotný Šimon musí uznať, že miluje viac ten, ktorému bolo viac odpustené.

Boh všetkých zahrnul do toho istého tajomstva milosrdenstva; a z tejto lásky, ktorá nás vždy predchádza, sa my všetci učíme milovať. Ako nám pripomína sv. Pavol: «V ňom máme vykúpenie skrze jeho krv, odpustenie hriechov, podľa bohatstva jeho milosti, ktorou nás štedro zahrnul» (Ef 1,7-8). V tomto texte je výraz „milosť“ prakticky synonymom milosrdenstva, a nazýva sa „štedrou“ [milosťou], čiže ponad každé naše očakávanie, keďže uskutočňuje spásonosný plán Boha pre každého z nás.

Drahí bratia a sestry, buďme vďační za dar viery, ďakujme Pánovi za jeho tak veľkú a nezaslúženú lásku! Nechajme sa zahrnúť Kristovou láskou: z tejto lásky učeník čerpá a v nej má základy; z tejto lásky sa každý môže vyživovať a sýtiť sa ňou. Takto, vo vďačnej láske, ktorou následne zahŕňame našich bratov, doma, v rodine, v spoločnosti, sa všetkým sprostredkúva Pánovo milosrdenstvo. Ďakujem.

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (27. apríla 2016)

Drahí bratia a sestry, dobý deň!

Dnes sa zamyslíme nad podobenstvom o milosrdnom Samaritánovi (Lk 10,25-37). Zákonník testuje Ježiša s otázkou tak trochu „akademickou“: „Učiteľ, čo musím robiť, aby som bol dedičom večného života?“ (v. 25). Ježiš žiada jeho samého, aby dal odpoveď. A ten mu ju dáva dokonale: „Milovať budeš Pána, svojho Boha, z celého svojho srdca, z celej svojej duše, zo všetkých svojich síl a z celej svojej mysle a svojho blížneho ako seba samého!“ (v. 27). Ježiš vzápätí uzatvára: „Toto rob a budeš žiť!“ (v. 28).

Následne muž kladie ďalšiu otázku, ktorá sa stáva pre nás veľmi cennou: „Kto je môj blížny?“ (v. 29) a dodáva: „Moji príbuzní? Moji krajania? Tí z môjho náboženstva?...“ Skrátka, chce jasné pravidlo, ktoré mu umožní zaraďovať iných ako ,,blížnych“ alebo „nie-blížnych“, ako tých, čo sa môžu stať blížnymi a tých, ktorí sa blížnymi nemôžu stať.

A Ježiš odpovedá podobenstvom, v ktorom prichádza na scénu kňaz, levita a Samaritán. Prvé dve osoby sú spojené s kultom, ktorý sa vykonáva v chráme; tretí je schizmatik zo židovstva, považovaný za cudzinca, pohana a nečistého, teda Samaritán. Na ceste z Jeruzalema do Jericha kňaz a levita narazia na polomŕtveho muža, ktorého napadli zlodeji, okradli ho a ponechali tak. Zákon Pána v takých situáciách stanovuje povinnosť pomôcť mu, ale obaja prechádzajú okolo neho bez zastavenia. Mali naponáhlo... Kňaz možno pozrel na hodinky so slovami: „Veď prídem neskoro na omšu... Musím sláviť omšu“. A druhý si povedal: „Neviem, či mi to dovoľuje Zákon, lebo je tam krv a budem nečistý...“. Obídu ho a nepriblížia sa.

A tu nám podobenstvo dáva prvé poučenie: Nie je automatické, že tí, ktorí navštevujú dom Boží a poznajú jeho milosrdenstvo, vedia milovať blížneho. Nie je to automatické! Môžeš poznať celú Bibliu, môžeš poznať všetky liturgické rubriky, môžeš poznať celú teológiu, avšak z poznania nie je automatické milovať. [Schopnosť] milovať sa riadi niečím iným. Chce to inteligenciu, avšak ešte niečo viac... Kňaz a levita vidia, ale ignorujú; pozerajú sa, ale nepomôžu. A pritom neexistuje pravý kult, ktorý by sa nepremietol do služby blížnemu. Nikdy nezabúdajme: pred utrpením toľkých ľudí, vyčerpaných hladom, násilím a nespravodlivosťou, nemôžeme zostať divákmi. Ignorovať ľudské utrpenie – čo to znamená? Znamená to ignorovať Boha! Ak sa nepriblížim k tomu mužovi, k tej žene, k tomu dieťaťu, k tomu starčekovi či starenke, čo trpí, nepriblížim sa k Bohu.

Ale vráťme sa k jadru podobenstva: Samaritán je práve tým, ktorým pohŕdali, na ktorého by nikto nevsadil, a hoci aj on mal svoje povinnosti a veci na práci, keď však uvidel zraneného muža, neobišiel ho ako tí ďalší dvaja, ktorí boli spojení s Chrámom, ale „mal s ním súcit“ (v. 33). Tak hovorí evanjelium: „mal s ním súcit“, čiže jeho srdce, jeho vnútro sa pohlo! Tu je ten rozdiel. Ďalší dvaja ,,videli“, ale ich srdcia zostali zatvorené, chladné. Avšak srdce Samaritána bolo zladené so srdcom samého Boha.

V skutočnosti ,,spolucítenie“ je základnou charakteristikou Božieho milosrdenstva. Boh s nami spolucíti. Čo to znamená? Trpí s nami, cíti naše utrpenie. Spolucítenie (tal.compassione) znamená zdieľať niečo s niekým (tal. compartire con). Sloveso [spolucítiť] označuje, že vnútornosti sa pohnú a chvejú pri pohľade na bolesť človeka. A v gestách a konaní milosrdného Samaritána rozoznávame akt Božieho milosrdenstva v celých dejinách spásy.

Je to rovnaké spolucítenie, s akým prichádza Pán v ústrety každému z nás: On nás neignoruje, pozná naše bolesti, vie, kde potrebujeme pomoc a útechu. Prichádza, aby bol pri nás a nikdy nás neopustí. Každý z nás si však môže položiť otázku a odpovedať si v srdci: „Ja tomu verím? Verím, že Pán má súcit so mnou, s takým aký som – hriešnik, s mnohými problémami a so všeličím?“ Pouvažujme nad tým, a odpoveďou je: „Áno!“ Každý si však musí pozrieť do vlastného srdca, či verí v toto spolucítenie Boha, dobrého Boha, ktorý sa k nám približuje, uzdravuje nás, hladí nás. A ak ho my odmietneme, on čaká: je trpezlivý a vždy je po našom boku.

Samaritán preukázal opravdivé milosrdenstvo: obväzuje tomu mužovi rany, nesie ho do hostinca, osobne sa o neho stará a poskytuje mu svoju starostlivosť. Toto všetko nás učí, že spolucítenie, láska, to nie je neurčitý pocit, ale znamená to postarať sa o druhého, až do tej miery, že za to osobne platíme. Znamená to „ísť s kožou na trh“ a urobiť každý potrebný krok na ,,priblíženie sa“ k druhému až po stotožnenie sa s ním: „Miluj svojho blížneho ako seba samého“. Toto je Pánovo prikázanie.

V závere podobenstva Ježiš obracia zákonníkovu otázku a spytuje sa ho: „Čo myslíš, ktorý z tých troch bol blížnym tomu, čo padol do rúk zbojníkov?“ (v. 36). Odpoveď je konečne jasná: „Ten, čo mu preukázal milosrdenstvo“ (v. 37). Na začiatku podobenstva bol pre kňaza a levitu blížnym zomierajúci; na konci je blížnym Samaritán, ktorý sa priblížil. Ježiš obracia perspektívu: nezostáva pri hodnotení druhých, aby videl, kto blížnym je a kto nie. Môžeš sa stať blížnym komukoľvek, koho stretneš v núdzi, a budeš ním, ak máš vo svojom srdci súcit, čiže ak máš tú schopnosť trpieť spolu s druhým.

Toto podobenstvo je úžasným darom pre nás všetkých, a je aj záväzkom! Každému z nás Ježiš opakuje to, čo povedal zákonníkovi: „Choď a rob aj ty podobne“ (v. 37). Všetci sme povolaní kráčať rovnakou cestou dobrého Samaritána, ktorý zobrazuje Krista: Ježiš sa skláňa nad nami, stal sa naším služobníkom, a tak nás spasil, preto môžeme milovať tak, ako on miloval nás, rovnakým spôsobom.

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (30. apríla 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnes chcem s vami uvažovať nad jedným dôležitým aspektom milosrdenstva: nad zmierením. Boh nikdy neprestal ponúkať svoje odpustenie ľuďom: jeho milosrdenstvo sa prejavuje  z generácie na generáciu. Častokrát si myslíme, že naše hriechy Pána od nás vzďaľujú – v skutočnosti sa však páchaním hriechov my vzďaľujeme od neho, avšak on, vidiac nás v nebezpečenstve, nás ešte viac prichádza hľadať. Boh sa nikdy nevzdáva v prípade, že sa nejaký človek z jeho lásky vylúčil, avšak s podmienkou, že v ňom nájde nejaký znak ľútosti za spáchané zlo.

S Bohom sa však nedokážeme zmieriť čisto za pomoci našich vlastných síl. Hriech je skutočne výrazom odmietnutia jeho lásky, s následkom uzavretia sa do nás samých,  v ilúzii, že nájdeme väčšiu slobodu a nezávislosť. Avšak ďaleko od Boha už viac nemáme cieľ, a z pútnikov na tomto svete sa stávame „tulákmi“. Bežným spôsobom to vyjadrujeme tak, že keď hrešíme, „obraciame sa chrbtom k Bohu“. Je to presne tak; hriešnik vidí len seba samého a týmto spôsobom predstiera, že je sebestačný; preto hriech čoraz viac zväčšuje vzdialenosť medzi nami a Bohom, a tá sa môže stať priepasťou. Avšak Ježiš nás prichádza hľadať ako ten skvelý pastier, ktorý sa neuspokojí, pokým nenájde stratenú ovcu, ako čítame v evanjeliu (porov. Lk 15,4-6). On rekonštruuje most, ktorý nás znovu spojí s Otcom a dovolí nám znovuobjaviť synovskú dôstojnosť. Prostredníctvom obety svojho života nás zmieril s Otcom a daroval nám večný život (porov. Jn 10,15).

«Zmierte sa s Bohom!» (2 Kor 5,20) - Volanie, ktorým sa apoštol Pavol obracia na prvých kresťanov z Korintu dnes s rovnakou silou a presvedčením platí pre nás všetkých. Zmierme sa s Bohom! Toto Jubileum milosrdenstva je časom zmierenia pre všetkých. Mnoho ľudí by sa chcelo zmieriť s Bohom, avšak nevedia ako to urobiť, alebo sa necítia byť hodní, či nechcú si to pripustiť ani sami pred sebou. Kresťanské spoločenstvo môže a musí podporovať úprimný návrat k Bohu tých ľudí, ktorým sa po ňom cnie. Predovšetkým tí, čo vykonávajú «službu zmierenia» (2 Kor 5,18), sú povolaní byť poddajnými nástrojmi Ducha Svätého, aby tam, kde sa rozmnožil hriech, mohlo prekypovať Božie milosrdenstvo (porov. Rim 5,20).

Nik nech nezostane vzdialený od Boha kvôli prekážkam kladeným ľuďmi! A toto platí, platí to aj – a to podčiarkujem – pre spovedníkov – platí to pre nich: prosím, neklaďte prekážky ľuďom, ktorí sa chcú zmieriť s Bohom. Spovedník musí byť otcom! Je na mieste Boha Otca! Spovedník musí prijať osoby, ktoré za ním prichádzajú, aby sa zmierili s Bohom, a má im pomôcť na ceste tohto zmierenia, ktorú uskutočňujeme. Je to veľmi pekná služba: nie je to mučiareň ani výsluch, nie. Je to Otec, ktorý prijíma, Boh Otec, Ježiš, ktorý prijíma a víta túto osobu a odpúšťa. Zmierme sa s Bohom! My všetci!

Tento Svätý rok nech je priaznivým časom pre znovuobjavenie potreby nežnosti a blízkosti Otca a pre návrat k nemu s celým srdcom.

Zakúsenie zmierenia s Bohom umožňuje objaviť potrebu iných foriem zmierenia: v rodinách, v medziľudských vzťahoch, v cirkevných spoločenstvách, ako aj v spoločenských a medzinárodných vzťahoch. Niekto mi v uplynulých dňoch hovoril, že na svete je viac nepriateľov než priateľov a myslím, že má pravdu. Nuž budujme mosty zmierenia aj medzi nami, počnúc vlastnou rodinou. Koľkí bratia sa pohádali a vzdialili od seba len kvôli majetku. Nuž pozri, takto to nejde! Tento rok je rokom zmierenia - s Bohom a medzi nami!

Zmierenie je vskutku aj službou v prospech pokoja, uznania základných práv osôb, v prospech solidarity a prijímania všetkých. Prijmime teda pozvanie nechať sa zmieriť s Bohom, aby sme sa stali novými stvoreniami a mohli vyžarovať jeho milosrdenstvo uprostred bratov, uprostred ľudí!

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (4. mája 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Všetci poznáme obraz Dobrého pastiera, ktorý si berie stratenú ovečku na svoje plecia. Od počiatku táto ikona predstavuje Ježišovu starostlivosť o hriešnikov a Božie milosrdenstvo, ktoré sa nezmieri s tým, aby sa niekto stratil. Ježiš rozpráva toto podobenstvo, aby dal pochopiť, že jeho blízkosť k hriešnikom nesmie pohoršovať, ale naopak viesť k hlbšiemu zamysleniu nad tým, ako žijeme našu vieru. Príbeh sleduje na jednej strane hriešnikov, ktorí prichádzajú počúvať Ježiša a na druhej strane znalcov zákona, zákonníkov, ktorí ho upodozrievajú a odťahujú sa od neho pre toto jeho správanie. Odťahujú sa, pretože Ježiš sa približoval k hriešnikom. Boli pyšní, povýšeneckí, považovali sa za spravodlivých.

Naše podobenstvo sa odvíja od troch postáv: pastiera, stratenej ovce a zvyšku stáda. Ale ten kto koná, je iba pastier, ovce nie. Pastier je teda jediným skutočným protagonistom a všetko závisí od neho. Podobenstvo uvádza otázka: «Ak má niekto z vás sto oviec a jednu z nich stratí, nenechá tých deväťdesiatdeväť na púšti a nepôjde za tou, čo sa stratila, kým ju nenájde?» (v. 4). Ide o paradox, ktorý vedie k pochybovaniu nad konaním pastiera: je múdre opustiť deväťdesiatdeväť pre jedinú ovcu? A navyše nie v bezpečí ovčinca, ale na púšti? Podľa biblickej tradície, púšť je miestom smrti, kde je ťažké nájsť potravu a vodu, bez prístrešia a napospas divokým zvieratám a zlodejom. Čo môže robiť deväťdesiatdeväť bezbranných oviec?

Paradox však pokračuje slovami, že pastier, len čo našiel ovcu: «vezme ju s radosťou na plecia a len čo príde domov, zvolá priateľov a susedov a povie im: ,,Radujte sa so mnou“» (v. 6). Zdá sa teda, že pastier sa nevráti na púšť obnoviť celé stádo! Upriamený na tú jedinú ovcu zdá sa akoby zabudol na ostatných deväťdesiatdeväť. Ale v skutočnosti to tak nie je. Poučenie, ktoré nám Ježiš chce dať je skôr to, že žiadna z oviec sa nesmie stratiť. Pán sa nemôže zmieriť s faktom, že by mohol stratiť čo len jedného človeka. Boh koná ako ten, kto hľadá svoje stratené deti a potom vystrojí oslavu a raduje sa so všetkými z ich nájdenia. Ide tu o nepotlačiteľnú túžbu: ani deväťdesiatdeväť oviec nemôže zastaviť pastiera, aby zostal zatvorený v ovčinci.

Mohol by uvažovať: „Spočítam si to: mám tu deväťdesiatdeväť, stratil som jednu, veď to nie je až taká strata.“ On ju však ide hľadať, lebo každá z nich je pre neho veľmi dôležitá, a tá je z nich najnúdznejšia, najopustenejšia, najvyradenejšia. A on ju ide hľadať.

Všetkým nám sa dostáva upozornenie: milosrdenstvo voči hriešnikom je štýl, akým koná Boh a tomuto milosrdenstvu je plne verný: nikto a nič ho nemôže odvrátiť od jeho spásonosnej vôle.

Boh nepozná našu súčasnú kultúru vyraďovania, Boh s ňou nemá nič spoločné. Boh žiadnu osobu neskartuje; Boh miluje všetkých, všetkých hľadá: každého jednotlivo! Jedného po druhom. On nepozná to slovo „odpísať ľudí“, lebo je vrchovatou láskou a milosrdenstvom.

Pánovo stádo je vždy na ceste: nevlastní Pána, nemôže si robiť ilúzie, že ho uväzní v našich schémach a v našich stratégiách. Pastiera nájdeme tam, kde sa stratila ovca. Pána teda treba hľadať tam, kde sa on s nami chce stretnúť, a nie tam, kde si my zaumienime ho nájsť! Nijako inak sa nedá skompletizovať stádo, ak nie sledujúc cestu vyznačenú milosrdenstvom pastiera. Pokým pátra po stratenej ovci, pobáda tých deväťdesiatdeväť, aby sa podieľali na zjednotení stáda. A potom nielen ovca, ktorú vzal na plecia, ale celé stádo bude nasledovať pastiera až do jeho domu, aby oslavovali s „priateľmi a susedmi“.

Musíme často uvažovať nad týmto podobenstvom, pretože v kresťanskej komunite je vždy niekto, kto chýba, kto odišiel zanechajúc prázdne miesto. Niekedy je to skľučujúce a vedie nás to k presvedčeniu, že ide o neodvratnú stratu, o chorobu, na ktorú niet lieku. A vtedy nám hrozí, že sa uzamkneme vo vnútri ovčinca, kde už nebude pach oviec, ale zápach uzavretosti!

A my kresťania? Nesmieme byť uzavretí, lebo budeme raziť zápachom uzavretých vecí. Nikdy! Treba vyjsť von a neuzatvárať sa v sebe samých, v malých komunitách, vo farnosti s tým, že my sme „tí spravodliví“.

Toto sa deje, keď chýba misijný zápal, ktorý nás vedie k stretnutiu s druhými. V Ježišovom pohľade niet takých oviec, ktoré by boli definitívne stratené, ale len ovce, ktoré treba vyhľadať. Toto musíme dobre pochopiť: pre Boha nikto nie je definitívne stratený. Nikdy! Až do poslednej chvíle, Boh nás hľadá. Pomyslite na kajúceho lotra; no len v Ježišovom pohľade nie je nikto definitívne stratený. Je to teda perspektíva plne dynamická, otvorená, stimulujúca a kreatívna. Núti nás vychádzať v ústrety na cestu bratstva. Žiadna vzdialenosť nemôže zadržať pastiera v odstupe a žiaden ovčinec sa nemôže vzdať brata. Nájsť toho, kto sa stratil je radosťou pastiera a Boha, ale je aj radosťou celého stáda! My všetci sme nájdené ovce a zhromaždené milosrdenstvom Pána, povolaní zhromaždiť spolu s ním celé stádo!

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (11. mája 2016)

Dnes chceme pouvažovať nad podobenstvom o milosrdnom Otcovi. Hovorí o otcovi a jeho dvoch synoch a dáva nám spoznať nekonečné Božie milosrdenstvo. Začneme od konca, to znamená od radosti otcovho srdca, keď hovorí: «Jedzme a veselo hodujme, lebo tento môj syn bol mŕtvy, a ožil, bol stratený, a našiel sa» (Lk 15,23-24).

Týmito slovami otec prerušil mladšieho syna v okamihu, keď vyznával svoju vinu: «Už nie som hoden volať sa tvojím synom...» (v. 19). No tento výraz je neznesiteľný pre srdce otca, ktorý sa naopak náhli, aby synovi prinavrátil znaky jeho dôstojnosti: krásne šaty, prsteň, topánky. Ježiš neopisuje urazeného a rozhorčeného otca, takého, ktorý by napríklad synovi povedal: „Toto mi zaplatíš!“ Nie, otec ho objíma, očakáva s láskou. A naopak jediná vec, ktorú má otec na srdci, je to, aby tento syn stál pred ním živý a zdravý. A z tohto je šťastný a robí oslavu.

Prijatie syna, ktorý sa vracia, je dojímavo opísané: «Ešte bol ďaleko, keď ho zazrel jeho otec, a bolo mu ho ľúto. Pribehol k nemu, hodil sa mu okolo krku a vybozkával ho» (v. 20). Aká nežnosť! Videl ho z diaľky: čo to znamená? To, že otec neustále vychádzal na terasu vyzerať na cestu, či sa syn nevracia. Ten syn, ktorý povyvádzal všetko možné. No otec ho očakával. Aká nádherná vec je otcovská nežnosť! Otcovo milosrdenstvo je prekypujúce, bezpodmienečné a prejavuje sa ešte skôr než syn začne hovoriť.

Isteže, syn vie, že pochybil a uznáva to: «Zhrešil som... prijmi ma ako jedného zo svojich nádenníkov» (v. 19). No tieto slová sa pri otcovom odpustení rozplývajú. Objatie a bozk jeho otca mu dávajú pochopiť, že bol vždy pokladaný za syna, bez ohľadu na čokoľvek. Veď je synom! Toto Ježišovo učenie je dôležité: naša hodnosť Božích detí je ovocím lásky Otcovho srdca. Nezávisí od našich zásluh alebo našich činov, a tak nám ju nik nemôže odňať, ani diabol! Nikto nám nemôže vziať túto dôstojnosť.

Tieto Ježišove slová nás povzbudzujú, aby sme nikdy nezúfali. Myslím na mamy a otcov v úzkosti, keď vidia ako sa deti vzďaľujú a vstupujú na nebezpečné cesty. Myslím na farárov a katechétov, ktorí sa neraz spytujú, či ich práca nevyšla nazmar. Ale myslím aj na tých, čo sú vo väzení a zdá sa im, že ich životu je koniec, na tých, čo urobili chybné rozhodnutia a nedokážu vidieť budúcnosť. Na všetkých, čo majú hlad po milosrdenstve a odpustení a nazdávajú sa, že si ho nezaslúžia... V akejkoľvek situácii života sa nachádzam, nikdy nesmiem zabudnúť, že nikdy neprestanem byť Božím dieťaťom, dieťaťom Otca, ktorý ma miluje a čaká na môj návrat. Aj v najprotivnejšej situácii života ma Boh očakáva, Boh ma chce objať, Boh ma čaká.

V podobenstve je ďalší syn, starší. Aj on potrebuje objaviť otcovo milosrdenstvo. On vždy zotrval doma, ale tak veľmi sa líši od otca! Jeho slovám chýba nežnosť: «Už toľko rokov ti slúžim a nikdy som neprestúpil tvoj príkaz... No teraz, keď prišiel tento tvoj syn...» (v. 29-30). Vidíme pohŕdanie: nikdy nepovie „otec“, nikdy nepovie „brat“, myslí iba na seba samého, hrdí sa tým, že vždy zostal pri otcovi a slúžil mu.

A predsa nikdy neprežíval radosť z tejto blízkosti. A teraz obviňuje otca, že mu nikdy nedal ani kozliatko na hostinu. Úbohý otec! Jeden syn mu odišiel, druhý mu nikdy nebol skutočne blízkym! Utrpenie otca je ako utrpenie Boha, utrpenie Ježiša, keď sa vzdialime, či už odídeme preč, alebo sme blízko, no bez toho, aby sme boli blízkymi.

Aj starší syn potrebuje milosrdenstvo. Aj spravodliví, tí, čo sa považujú za spravodlivých, aj oni potrebujú milosrdenstvo. Tento syn predstavuje nás, keď sa spytujeme, či sa oplatí toľko namáhať, keď potom nič nedostaneme na oplátku. Ježiš nám pripomína, že v Otcovom dome nezostávame preto, lebo dostávame vynáhradu, ale preto, že máme dôstojnosť spoluzodpovedných detí. Neznamená to „jednať sa“ s Bohom, ale nasledovať Ježiša, ktorý daroval seba samého na kríži bez miery.

«Syn môj, ty si stále so mnou a všetko, čo ja mám, je tvoje. Ale patrilo sa hodovať a radovať sa...» (v. 31-32). Takto hovorí otec staršiemu synovi. Jeho logika je logikou milosrdenstva! Mladší syn si myslel, že si zasluhuje trest z dôvodu svojich hriechov, starší syn očakával odplatu za svoje služby. Títo dvaja bratia sa medzi sebou nerozprávajú, žijú si rozličné príbehy, ale obaja uvažujú podľa logiky, ktorá je Ježišovi cudzia: ak robíš dobre, dostaneš odmenu, ak robíš zle, budeš potrestaný.

A toto nie je Ježišova logika, nie! Túto logiku vyvracajú otcove slová: «Patrilo sa hodovať a radovať sa, lebo tento tvoj brat bol mŕtvy, a ožil, bol stratený, a našiel sa» (v. 32). Otec znovunadobudol strateného syna, a teraz ho môže prinavrátiť aj jeho bratovi! Bez mladšieho aj ten starší prestáva byť „bratom“. Najväčšia radosť pre otca je vidieť, ako sa jeho synovia spoznávajú ako bratia.

Synovia sa môžu rozhodnúť, či sa pripoja k otcovej radosti, alebo ju odmietnu. Musia sa spytovať na svoje túžby a na predstavu, akú majú o živote. Podobenstvo sa končí nechávajúc záver otvorený: nevieme, ako sa rozhodol starší syn. A toto je podnetom pre nás. Toto evanjelium nás učí, že všetci potrebujeme vstúpiť do Otcovho domu a mať účasť na jeho radosti, na jeho oslave milosrdenstva a bratstva. Bratia a sestry, otvorme svoje srdce, aby sme boli „milosrdní ako Otec“!

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (14. mája 2016)

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Nevyzerá to na pekný deň, vy ste však odvážni a prišli ste s dažďom... Ďakujem. Táto audiencia bude prebiehať na dvoch miestach: chorí sú v Aule Pavla VI. kvôli dažďu, je to pre nich pohodlnejšie a môžu nás sledovať na obrovskej obrazovke; a my [budeme] tu. Sme zjednotení, všetci, a pozývam vám, aby sme ich pozdravili potleskom. Nie je jednoduché tlieskať s dáždnikom v ruke, však?

Medzi toľkými aspektmi milosrdenstva je jeden, ktorý spočíva v zakúšaní zmilovania alebo zľutovania sa voči tým, ktorí potrebujú lásku. Pietas – pieta – je koncept prítomný v grécko-rímskom svete, kde však naznačoval akt podvolenia sa nadriadeným: predovšetkým oddanosť požadovanú voči bohom, potom úctu detí voči rodičom, hlavne starším. Dnes si naopak musíme dávať pozor, aby sme nestotožnili pietu s tou dosť rozšírenou prepiatosťou, ktorá je len povrchným citom a uráža dôstojnosť druhého. Zároveň nemožno pietu zamieňať ani so súcitom, ktorý pociťujeme voči zvieratám, ktoré s nami žijú. Stáva sa totiž, že občas zakusujeme tento pocit voči zvieratám, no ostávame ľahostajní pred utrpením bratov. Koľkokrát vidíme ľudí pripútaných k mačkám, ku psom, a bez pomoci nechávajú hladujúceho suseda či susedu, však?

Pieta (zmilovanie) o ktorej chceme hovoriť, je prejavom Božieho milosrdenstva. Je jedným zo siedmich darov Ducha Svätého, ktoré Pán ponúka svojím učeníkom, aby ich učinil«ochotnými riadiť sa vnuknutiami Ducha Svätého» (Katechizmus Katolíckej cirkvi, 1830). Toľkokrát sa v evanjeliách uvádza spontánny výkrik, ktorým sa chorí, posadnutí, chudobní či trpiaci ľudia obracajú na Ježiša: „Zmiluj sa“ (porov. Mk 10,47-48; Mt 15,22; 17,15).

Ježiš všetkým odpovedal milosrdným pohľadom a útechou svojej prítomnosti. V týchto zvolaniach o pomoc alebo žiadostiach o zmilovanie tiež každý vyjadroval svoju vieru v Ježiša nazývajúc ho „Učiteľ“, „Syn Dávidov“ a „Pane“. Vycítili, že v ňom je niečo výnimočné, čo im mohlo pomôcť vyjsť zo stavu smútku, v ktorom sa nachádzali. Vnímali v ňom lásku samotného Boha. A i keď sa zástupy tlačili, Ježiš si všímal tie prosby o zmilovanie a zľutoval sa, najmä keď videl trpiacich a ľudí zranených vo svojej dôstojnosti, ako v prípade ženy s krvotokom (porov. Mk 5,32). On ich volal, aby mali v neho a v jeho slová dôveru (porov. Jn 6,48-55). Pre Ježiša prežívať zľutovanie znamená spolucítiť zármutok s tým, koho stretáva, no súčasne osobne pracovať na tom, aby sa smútok premenil na radosť.

Aj my sme povolaní v sebe pestovať postoj zmilovania pri toľkých životných situáciách, strasúc zo seba ľahostajnosť, ktorá zabraňuje spoznať potreby bratov, ktorí nás obklopujú a oslobodzujúc sa z otroctva materiálneho blahobytu (porov. 1 Tim 6,3-8).

Pozrime sa na príklad Panny Márie, ktorá sa stará o každé zo svojich detí a je pre nás veriacich ikonou piety (zľutovania). Dante Alighieri to vyjadruje v modlitbe k Panne Márii, ktorú umiestňuje na vrchol Raja: «V tebe je milosrdenstvo, v tebe zľutovanie, ... v tebe sa spája všetko dobro tvorstva» (In te misericordia, in te pietate, […] in te s’aduna quantunque in creatura è di bontate, XXXIII, 19-21). Ďakujem.

Table of Contents

Prvá pápežova audiencia o roku milosrdenstva

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (20. januára 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (30. januára 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (3. februára 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (10. februára 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (20. februára 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (24. februára 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (2. marca 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (12. marca 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (16. marca 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (23. marca 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (30. marca 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (9. apríla 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (13. apríla 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (20. apríla 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (27. apríla 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (30. apríla 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (4. mája 2016)

Pápežova audiencia o roku milosrdenstva (11. mája 2016)

Pápežova jubilejná audiencia o roku milosrdenstva (14. mája 2016)