PER A MI,
VIURE ÉS CRIST

UNA VIDA ESPIRITUAL
CENTRADA EN JESUCRIST

Coordinador: Rodolfo Valdés

© 2019 Oficina de comunicació de l'Opus Dei

www.opusdei.cat

Índex

Presentació

En l'alegre esperança de Crist

Camins de contemplació

Formació integral i afectivitat

La raó més sobrenatural

La gratitud ens mou a la lluita

Com si s’encengués un llum dins nostre

Estem cridats a millorar el món i la cultura del nostre temps

Agradar a Déu

Presentació

En què consisteix ser cristià? Hi ha moltes maneres de respondre aquesta pregunta. Potser una de les més sintètiques és la que es repeteix a les cartes de sant Pau: ser cristià és viure en Crist, viure la nostra vida amb Ell, viure la seva vida en la nostra. En Ell ens va elegir Déu «abans de crear el món, perquè fóssim sants» (Ef 1 ,4); en Ell som batejats per prendre part en la seva mort i la seva resurrecció (cf. Rm 6, 1-14); en Ell vam arribar a ser una «creació nova» (2 Co 5, 17).

La vida en Crist ens porta a superar els límits d’una existència tancada en un mateix. Ens obre a l’horitzó de la comunió amb Déu i amb la gent que ens envolta, deixant enrere la insatisfacció que porten els afanys exclusivament mundans. Ens atorga una nova esperança, que actua en la nostra vida diària i, alhora, es projecta més enllà de la mort: «Ningú de nosaltres no viu ni mor per a ell mateix. Si vivim, vivim per al Senyor, i si morim, morim per al Senyor. Per això, tant si vivim com si morim, som del Senyor» (Rm 14, 7-8). La vida en Crist és un do que rebem de manera particular quan participem dels sagraments, i que es tradueix en una existència guiada per l’Esperit Sant, marcada per l’Amor (cf. Rm 8).

La centralitat de la persona de Jesucrist ha de ser, llavors, el punt de partida i el fil conductor de tota la nostra existència. En una de les seves primeres cartes pastorals, el prelat de l’Opus Dei, Mons. Fernando Ocáriz, ha recordat aquest principi bàsic de la vida cristiana, i ha indicat algunes de les seves nombroses conseqüències:

Posar Jesús al centre de la nostra vida significa endinsar-se més en l’oració contemplativa al mig del món, i ajudar els altres a anar per «camins de contemplació»; redescobrir amb llums nous el valor antropològic i cristià dels diferents mitjans ascètics; arribar a la persona en la seva integritat: intel·ligència, voluntat, cor, relacions amb els altres; fomentar la llibertat interior, que porta a fer les coses per amor; ajudar a pensar, perquè cadascú descobreixi el que Déu li demana i assumeixi les seves decisions amb plena responsabilitat personal; alimentar la confiança en la gràcia de Déu, per sortir al pas del voluntarisme i del sentimentalisme; exposar l’ideal de la vida cristiana sense confondre’l amb el perfeccionisme, ensenyant a conviure amb la debilitat pròpia i la dels altres; assumir, amb totes les seves conseqüències, una actitud quotidiana d’abandonament esperançat, basada en la filiació divina.

Així s’enforteix el sentit de missió de la nostra vocació, amb un lliurament ple i alegre: perquè estem cridats a contribuir, amb iniciativa i espontaneïtat, a millorar el món i la cultura del nostre temps, de manera que s’obrin als plans de Déu per a la humanitat: cogitationes cordis eius, els projectes del seu cor, que es mantenen de generació en generació (Sl 33, 11). 1

Els paràgrafs següents de la mateixa carta afegeixen altres aspectes que deriven de la centralitat de Jesucrist en la nostra vida, com la necessitat de tenir el cor desprès dels béns materials, de manera que siguem veritablement «lliures per estimar», i l’amor a l’Església, que «ens mourà a procurar recursos per al desenvolupament de les labors apostòliques, i a promoure en tots una gran il·lusió professional». 2 També es considera el sentit de missió de qui se sap cridat per un «Déu que és amor i que posa en nosaltres l’amor per estimar-lo i estimar els altres». 3 Perquè per compartir el do que hem rebut, el món sembla petit, i el temps, massa poc.

L’oració contemplativa en el món, que Mons. Ocáriz enuncia com a primera de les conseqüències d’aquesta centralitat de Crist en la vida dels creients, va trobar un primer desenvolupament en una sèrie d’articles publicats a la web de l’Opus Dei i recollits més tard al llibre Nous Mediterranis. Al llarg dels últims mesos, també arran d’aquestes paraules del prelat de l’Opus Dei, diferents autors han escrit altres articles que aprofundeixen en els altres aspectes. Aquests textos, publicats també a la web de l’Opus Dei, s’ofereixen ara en aquest llibre, per facilitar-ne la lectura i apreciar-ne la connexió temàtica. Començant per la centralitat de la persona de Jesús com a font d’una alegria plena d’esperança, es tracten després: la vida d’oració al mig del món, des d’una perspectiva més sintètica; la formació cristiana com un procés que arriba a la persona en totes les seves dimensions; la llibertat interior dels fills de Déu; la lluita espiritual com una resposta agraïda al do que Déu ens fa en Crist; el sentit de missió característic dels qui han acollit una crida divina, i la consciència de l’amor incondicional del Senyor com a fonament del nostre esforç per agradar-li.

Certament, queden molts temes per tractar, i fins i tot els que s’aborden aquí podrien ser objecte de més aprofundiment. Tanmateix, no hem volgut intentar esgotar un argument que, en si mateix, és inabastable. En canvi, tenim la il·lusió que els textos que es recullen aquí siguin una invitació perquè els lectors es vulguin endinsar cada vegada més en el misteri d’un Déu que ens surt a trobar, de manera que tots puguem dir amb sant Pau: «per a mi, viure és Crist» (Fl 1, 21).

Rodolfo Valdés (ed.)

Notes

1 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017, núm. 8.

2 Ibídem.

3 Ibídem, núm. 9.

Tornar a l'índex

En l'alegre esperança de Crist

Què fa valuosa la vida? Què fa valuosa la meva vida? En el món actual, la resposta a aquesta pregunta gira sovint al voltant de dos pols: l'èxit que un és capaç d'assolir, i l'opinió que els altres tenen d'ell. No es tracta, per descomptat, de qüestions banals: l'opinió aliena té conseqüències en la vida familiar, social, professional; i l'èxit és l'expectativa lògica del que emprenem: ningú es posa a fer alguna cosa amb l'objectiu de fracassar. No obstant això, de fet de vegades a la vida hi ha petites o no tan petites derrotes, o passa que els altres es forgen una opinió de nosaltres en la qual potser no ens reconeixem.

L'experiència del fracàs, del desprestigi, o la consciència de la pròpia incapacitat —ja no només en el món laboral, sinó fins i tot en l'afany per viure una vida cristiana— poden portar a cadascú al desànim, i en darrer terme, a la desesperança. En l'actualitat, la pressió per tenir èxit a diferents nivells, per ser algú, o almenys per poder-se dir que un és algú és més forta que en altres èpoques. I, en realitat, més que en el que un és —fill, mare, germà, àvia—, els focus estan posats en el que un és capaç de fer. Per això, s'és avui més vulnerable als diferents tipus de derrotes que sol portar amb si la vida: revessos que abans es resolien o es sobreportar amb enteresa, avui causen sovint una tristesa o frustració de fons, des d'edats molt primerenques. En un món amb tantes expectatives i desenganys ¿és possible encara viure, com proposava sant Pau, «alegres en l'esperança» (Rm 12, 12)?

En la seva carta de febrer, el prelat de l'Opus Dei dirigeix la mirada cap a l'única resposta veritablement lúcida a aquesta pregunta; una resposta que s'alça amb un sí decidit: «fes, Senyor, que des de la fe en el teu Amor visquem cada dia amb un amor sempre nou, en una alegre esperança» 1. Encara que de vegades la desesperança pugui semblar menys ingènua, ho és només al cost de tancar els ulls a l'Amor de Déu i la seva permanent proximitat. Ho recordava el Papa Francesc en una de les catequesi sobre l'esperança: «L'esperança cristiana és sòlida. Per això no decep (...). No està fundada sobre el que nosaltres podem fer o ser, i tampoc sobre el que nosaltres podem creure. El seu fonament, és a dir el fonament de l'esperança cristiana, és el més fidel i segur que existeix: l'amor que Déu mateix ens té a cada un de nosaltres. És fàcil dir: Déu ens estima. Tots ho diem. Però (...) cada un de nosaltres és capaç de dir: estic segur que Déu m'estima? No és tan fàcil dir-ho. Però és veritat». 2

La gran esperança

En la seva predicació i en les seves converses, sant Josepmaria posava moltes vegades la mirada en la vida dels primers cristians. La fe era per a ells, abans que una doctrina a acceptar o un model de vida a realitzar, el regal d'una vida nova: el do de l'Esperit Sant, que havia estat vessat en les seves ànimes després de la resurrecció de Crist. Per als primers cristians, la fe en Déu era objecte d'experiència, i no només d'adhesió intel·lectual: Déu era Algú realment present en el seu cor. Sant Pau escrivia als fidels d'Efes, referint-se a la seva vida abans de conèixer l'Evangeli: «vivíeu separats de Crist, privats de la ciutadania d'Israel, forasters a la promesa i a les aliances. Vivíeu en el món sense esperança i sense Déu» (Ef 2, 11-12). Amb la fe, en canvi, havien rebut l'esperança, una esperança que «no enganya, perquè Déu, donant-nos l'Esperit Sant, ha vessat el seu amor en els nostres cors.» (Rm 5,5)

Després de vint segles, Déu no deixa de cridar-nos a aquesta «gran esperança», que relativitza totes les altres esperances i decepcions. «Nosaltres necessitem tenir esperances —més grans o més petites—, que dia a dia ens mantinguin en camí. Però sense la gran esperança, que ha de superar tota la resta, aquelles no són suficients. Aquesta gran esperança només pot ser Déu, que abraça l'univers i que ens pot proposar i donar el que nosaltres per si sols no podem arribar». 3

És bo considerar si ens hem acostumat a la realitat d'un Déu que salva -un Déu que ve a omplir-nos de esperança-, fins al punt de no percebre de vegades en ella molt més que una idea, sense força real sobre la nostra vida. La Creu, que semblava un gran fracàs als ulls dels que esperaven a Jesús, es va convertir amb la Resurrecció en el triomf més decisiu de la història. Decisiu, perquè no es tracta d'un èxit limitat a Jesús: amb ell vencem tots. «La victòria que ha vençut el món és la nostra fe» en el Ressuscitat (1Jn 5, 4). Els deixebles d'Emaús miraven al passat amb nostàlgia. «Nosaltres esperàvem», deien (Lc 24, 21): no sabien que Jesús caminava amb ells, que els obria un futur apassionant, a prova de qualsevol altre desengany. «Encén la teva fe. —No és una figura que va passar. No és un record que es perd en la història. Viu !: Jesus Christus heri et hodie: ipse et in sæcula! (...) Jesucrist ahir i avui i sempre!». 4

Deixar-nos tocar per l'Amor de Déu

Sant Pau descrivia així l'arrel de la vida cristiana: «Estic crucificat amb Crist. Ja no sóc jo qui visc; és Crist qui viu en mi. La meva vida terrenal, la visc gràcies a la fe en el Fill de Déu, que em va estimar i es va entregar ell mateix per mi» (Ga 2, 19-20). Per a l'Apòstol, el cristianisme consisteix en primer lloc en què Crist ha mort per nosaltres, ha ressuscitat i, des del Cel, ha enviat als nostres cors el seu Esperit Sant, que ens transforma i ens obre els ulls a una vida nova. «Qui ha estat tocat per l'amor comença a intuir el que seria pròpiament "vida". Comença a intuir què vol dir la paraula esperança». 5 Com la samaritana, Maria Magdalena, Nicodem, Dimas, els deixebles d'Emmaús, Jesús ens dóna una manera nova de mirar: de mirar-nos a nosaltres mateixos, als altres, a Déu. I només des d'aquesta nova mirada que ens dóna Déu cobren sentit l'esforç per millorar i la lluita per imitarlo-: presos per si mateixos, serien «afany inútil» (Coh, 2, 11).

En morir a la Creu «per nosaltres els homes i per la nostra salvació», 6, Crist ens va alliberar d'una vida de relació amb Déu centrada en preceptes i límits negatius, i ens va alliberar per a una vida feta d'Amor: «us heu revestit de l'home nou, que es va renovant a imatge del seu creador i avança cap al ple coneixement» (Col 3, 10). Es tracta, doncs, de conèixer l'Amor de Déu i de deixar-se tocar per Ell, per reprendre —des aquesta experiència— el camí de la santedat. Trobar Déu i deixar-nos transformar per Ell és l'essencial. El prelat de l'Opus Dei ho ha recordat, poc després de la seva elecció: «Quines són les prioritats que el Senyor ens presenta en aquest moment històric del món, de l'Església i de l'Obra? La resposta és clara: en primer lloc, tenir cura amb delicadesa d'enamorats nostra unió amb Déu, partint de la contemplació de Jesucrist, rostre de la Misericòrdia del Pare. El programa de sant Josepmaria serà sempre vàlid: "Que busquis Crist: Que trobis Crist: Que estimis Crist"». 7 La unió amb Déu ens permet viure la Vida que Ell ens ofereix. Cercar el rostre de Crist, i deixar-nos mirar per Ell és un camí esplèndid per aprofundir en aquesta vida d'Amor.

Deixar-nos mirar per Crist

Jesucrist és el rostre de la Misericòrdia de Déu, perquè en Ell Déu ens parla amb un llenguatge a la nostra mida: un llenguatge d'escala humana que ve a la trobada de la set d'un amor fora de tota escala que Ell mateix ha posat en cada un de nosaltres. «I tu (...) ¿has sentit alguna vegada en tu aquesta mirada d'amor infinit que, més enllà de tots els teus pecats, limitacions i fracassos, continua fiant-se de tu i mirant la teva existència amb esperança? Ets conscient del valor que tens davant Déu que per amor t'ha donat tot? Com ens ensenya sant Pau, "la prova que Déu ens té, perquè Crist va morir per nosaltres quan encara érem pecadors" (Rm 5, 8). Però entenem de veritat la força d'aquestes paraules?». 8

Per descobrir el rostre de Jesús és necessari recórrer el camí de l'adoració i de la contemplació: «Que dolç és estar davant d'un crucifix, o de genolls davant del Santíssim, i simplement ser davant els seus ulls! Quant de bé ens fa deixar que Ell torni a tocar la nostra existència i ens llanci a comunicar la seva vida nova!». 9 Es tracta, com deia el Papa en una altra ocasió, de «mirar Déu, però sobretot de sentir-se mirat per Ell». 10 Sembla senzill: deixar-se mirar, simplement ser en la presència de Déu... però la veritat és que ens costa terriblement en un món hiperactiu i saturat d'estímuls com el nostre. Per això cal demanar a Déu el do d'entrar al seu silenci i de deixar-se mirar per Ell: convèncer-se, en definitiva, que estar en la seva presència és ja una oració meravellosa i tremendament eficaç, tot i que no traguem d'ella cap propòsit immediat . La contemplació del rostre de Crist té en si mateixa un poder transformador que no podem mesurar amb els nostres criteris humans. «Poso davant meu al Senyor sense parar; amb Ell a la meva dreta, no vacil·lo. Per això s'alegra meu cor, es gaudeix la meva ànima, fins el meu cos reposa en l'esperança» (Sal 16, 8-9).

El rostre de Jesús és també la cara del Crucificat. En constatar la nostra debilitat, podríem pensar, amb una rasadora exclusivament humà, que li hem decebut: que no podem dirigir-nos a Ell, com si no hagués passat res. No obstant això, aquests inconvenients dibuixen només una caricatura de l'Amor de Déu. «Hi ha una falsa ascètica que presenta el Senyor a la Creu rabiós, rebel. Un cos retorçat que sembla amenaçar els homes: m'heu trencat, però jo llançaré sobre vosaltres els meus claus, la meva creu i les meves espines. Aquests no coneixen l'esperit de Crist. Va patir tot el que va poder —i per ser Déu, podia tant!—; però estimava més del que patia... I després de mort, va consentir que una llança obrís una altra nafra, perquè tu i jo trobéssim refugi al costat del seu Cor amabilíssim».11

Que bé comprenia el nostre Pare l'Amor que irradia el rostre de Jesús! Des de la Creu, ens mira i ens diu: «Et conec perfectament. Abans de morir he pogut veure totes les teves debilitats i baixeses, totes les teves caigudes i traïcions ... i coneixent-te tan bé, tal com ets, he jutjat que val la pena donar la vida per tu». La de Crist és una mirada amorosa, afirmativa, que veu el bé que hi ha en nosaltres —el bé que som— i que Ell mateix ens va concedir al cridar-nos a la vida. Un bé digne d'Amor; més encara, digne de l'Amor més gran (cfr. Jn 3, 16; 15, 13).

Caminar amb Crist deixant empremta en el món

La mirada de Jesús ens ajudarà a reaccionar amb esperança davant les caigudes, les relliscades, la mediocritat. I no és simplement que siguem bons tal com som, sinó que Déu compta amb cadascun de nosaltres per transformar el món i omplir-lo de la seva Amor. També aquesta crida està continguda en la mirada amorosa de Crist. «Em diràs, Pare, però jo sóc molt limitat, sóc pecador, què puc fer? Quan el Senyor ens crida no pensa en el que som, en el que érem, en el que hem fet o de deixat de fer. Al contrari: Ell, en aquest moment que ens crida, està mirant tot el que podríem donar, tot l'amor que som capaços de contagiar. La seva aposta sempre és al futur, al demà. Jesús et projecta a l'horitzó, mai al museu». 12

La de Crist és la mirada de l'Amor, que afirma sempre a qui té davant i exclama: «¡És bo que existeixis !, quina meravella tenir-te aquí!». 13 Alhora, coneixent-nos perfectament, compta amb nosaltres. Descobrir aquesta doble afirmació de Déu és la millor manera de recobrar l'esperança i de sentir-nos de nou atrets camí amunt, cap al Amor, i llançats després al món sencer. Aquesta és, al capdavall, la nostra seguretat més ferma: Crist ha mort per mi, perquè creia que valia la pena fer-ho; Crist, que em coneix, confia en mi. Per això exclamava l'Apòstol: «Si Déu està amb nosaltres, qui tindrem en contra? El que no es va reservar el seu propi Fill, sinó que va entregar-lo per tots nosaltres, com no ens donarà tot amb ell?» (Rm 8, 31-32).

D'aquesta seguretat naixerà el nostre desig de reprendre el camí, de llançar-nos al món sencer per deixar-hi l'empremta de Crist. Sabent que moltes vegades ensopegarem, que no sempre aconseguirem realitzar el que ens proposem... però que, en definitiva, no és això el que compta. Importa, en canvi, seguir endavant, amb la mirada posada en Crist: «expectants beatam spem», desperts i atents a la seva alegre esperança. 14 Ell és qui ens salva i compta amb nosaltres per omplir el món de pau i d'alegria. «Déu ens ha creat per estar dret. Hi ha una bonica cançó que canten els alpins quan pugen a la muntanya. La cançó diu així: "En l'art de pujar, l'important no és no caure, sinó no romandre caigut"» 15 Dempeus. Alegres. Segurs. En camí. Amb la missió d'encendre «tots els camins de la terra amb el foc de Crist» que portem al cor. 16

Lucas Buch

Notes

1 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14-II-2017, n. 33.

2 Papa Francesc, Audiència general, 15-II-2017.

3 Benet XVI, enc. Spe Salvi (30-XI-2007), n. 31.

4 Sant Josepmaria, Camí, n. 584.

5 Benet XVI, Spe Salvi, n. 27.

6 Missal Romà, Símbol de Nicea-Constantinoble.

7 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14-II-2017, n. 30 (cfr. Camí, n. 382).

8 Francesc, Missatge, 15-VIII-2015.

9 Francesc, Ex. Ap. Evangelii Gaudium (26-XI-2013), n. 264.

10 S. Rubin, F. Ambrogetti, El Papa Francisco. Conversaciones con Jorge Bergoglio, Ediciones B, Barcelona 2013, pàg. 54.

11 Sant Josepmaria, Via Crucis, estació XII, n. 3.

12 Francesc, Vigília de pregària, 30-VII-2016.

13 Cfr. J. Pieper, Las Virtudes fondamentales, Rialp, Madrid 2012, 435-444.

14 Missal Romà, Ritu de la Comunió.

15 Francisco, homilia, 24-IV-2016.

16 Camí, n. 1.

Tornar a l'índex

Camins de contemplació

Una de les actituds que els Evangelis ressalten més de Jesús mentre compleix la seva missió és la freqüència amb què acudeix a l’oració. El ritme del seu ministeri està, en cert sentit, marcat pels moments en què s’adreça al Pare. Jesús es recull en oració abans del seu baptisme (cf. Lc 3, 21), la nit prèvia a l’elecció dels dotze (cf. Lc 6, 12), a la muntanya abans de la transfiguració (cf. Lc 9, 28), a l’hort de les oliveres mentre es prepara per enfrontar la Passió (cf. Lc 22, 41-44). El Senyor dedicava molt de temps a l’oració: al capvespre, o la nit sencera, o molt de matinada, o en mig de jornades d’intensa predicació; en realitat pregava constantment, i va recomanar repetidament als deixebles «que cal pregar sempre sense defallir» (Lc 18, 1).

Per què aquest exemple i aquesta insistència del Senyor? Per què és necessària l’oració? En realitat, aquesta respon als desitjos més íntims de l’home, que ha estat creat per entrar en diàleg amb Déu i contemplar-lo. Però l’oració és, sobretot, un do de Déu, un regal que Ell ens ofereix: «el Déu viu i veritable crida incansablement cada persona a la cerca misteriosa de l’oració. Aquesta iniciativa d’amor del Déu fidel és sempre la primera cosa en l’oració, el caminar de l’home és sempre una resposta».1

Per imitar Crist i participar de la seva Vida és imprescindible ser ànimes d’oració. A través de la contemplació del Misteri de Déu, revelat en Jesucrist, la nostra vida es va transformant en la seva. Es fa realitat el que sant Pau comentava als corintis: «I tots nosaltres, sense cap vel a la cara, reflectint com un mirall la glòria del Senyor, som transformats a la seva mateixa imatge, amb una glòria cada vegada més gran, per obra del Senyor, és a dir, de l’Esperit» (2 Co 3, 18). Igual com sant Pau, tots els cristians estem cridats també a reflectir al rostre la faç de Crist: en això consisteix ser apòstols, a ser missatgers de l’amor de Déu, que s’experimenta en primera persona durant les estones d’oració. S’entén, per tant, l’actualitat de la invitació a «endinsar-se més en l’oració contemplativa al mig del món, i ajudar els altres a anar per camins de contemplació»2.3

Acollir el do de Déu

L’apòstol creix al ritme de l’oració, la renovació personal en l’impuls evangelitzador surt de la contemplació. El Papa recorda que: «La millor motivació per decidir-se a comunicar l’Evangeli és contemplar-lo amb amor, és aturar-se a les seves pàgines i llegir-lo amb el cor. Si l’abordem d’aquesta manera, la seva bellesa ens sorprèn, ens torna a captivar una vegada i una altra».4 Per això, és fonamental desenvolupar «un esperit contemplatiu, que ens permeti redescobrir cada dia que som dipositaris d’un bé que humanitza, que ajuda a portar una vida nova. No hi ha res millor per transmetre als altres».5

Els Evangelis ens presenten diferents personatges a qui, la trobada amb Crist, canvia la vida i els converteix en portadors del missatge salvador del Senyor. Un d’ells és la dona samaritana que, com relata sant Joan, va simplement a buscar aigua al pou al costat del qual Jesús està assegut, descansant. I és Ell qui comença el diàleg: «Dona’m aigua» (Jn 4, 10). A primera vista, la samaritana no es mostra gaire disposada a continuar la conversa: «Com és que tu, que ets jueu, em demanes aigua a mi, que soc samaritana?» (Jn 4, 9). Però el Senyor li fa veure que, en realitat, Ell és aquesta aigua que ella busca: «Si sabessis quin és el do de Déu... (Jn 4, 10), el qui begui de l’aigua que jo li donaré, mai més no tindrà set: l’aigua que jo li donaré es convertirà dintre d’ell en una font d’on brollarà vida eterna...» (Jn 4, 14). Després, una vegada traspassat el cor de la samaritana, li revela amb claredat i senzillesa que sap quin és el seu passat (cf. Jn 4, 17-18), però amb aquest amor que ella no se sent desanimada ni rebutjada. Al contrari: Jesús la fa participar d’un univers nou, la fa entrar en un món que viu amb esperança, ja que ha arribat el moment de la reconciliació, el moment en què s’obren les portes de l’oració per a tots els homes: «Creu-me, dona, arriba l’hora que el lloc on adorareu el Pare no serà ni aquesta muntanya ni Jerusalem. (...) Però arriba l’hora, més ben dit, és ara, que els autèntics adoradors adoraran el Pare en Esperit i en veritat» (Jn 4, 21-23).

En el diàleg amb Jesús, la samaritana descobreix la veritat de Déu i la de la seva pròpia vida. Acull el do de Déu i es converteix radicalment. Per això, l’Església ha vist en aquest passatge evangèlic una de les imatges més suggeridores sobre l’oració: «Jesús té set, la seva petició arriba des de les profunditats de Déu que ens desitja. L’oració, tant si ho sabem com si no, és la trobada de la set de Déu i de set de l’home. Déu té set que l’home tingui set d’Ell».6 L’oració és una manifestació de la iniciativa de Déu, que surt a la cerca de l’home, i espera la seva resposta per transformar-lo en amic seu. De vegades, sembla que és un qui pren la iniciativa de dedicar a Déu un temps d’oració, però, en realitat, això és ja una resposta a la seva crida. L’oració es viu com una crida recíproca: Déu em busca i m’espera, i jo necessito Déu i el busco.

Temps per a Déu

L’home té set de Déu, tot i que sovint no ho sap reconèixer, i fins i tot rebutja anar a les fonts d’aigua viva, que són els moments dedicats a l’oració. La història de la samaritana, en aquest sentit, es repeteix en moltes ànimes: Jesús que demana una mica d’atenció, que intenta suscitar un diàleg dins del cor, en un moment que potser sembla inoportú. Fa l’efecte que aquests minuts diaris són massa, que no hi ha espai en una agenda tan atapeïda! Però quan un es deixa endinsar pel Senyor en aquest diàleg contemplatiu, llavors es descobreix que l’oració no és quelcom que jo faig per Déu, sinó, sobretot, un do que Déu em concedeix i que jo simplement acullo.

Dedicar temps al Senyor no és simplement una tasca entre d’altres, una càrrega més en un horari moltes vegades exigent. És acollir un regal infinitament valuós, una perla preciosa o un tresor amagat en la normalitat de la vida ordinària, que hem de cuidar amb delicadesa.

L’elecció del moment de l’oració depèn d’una voluntat que es vol deixar conquerir per l’Amor: no es fa oració quan es té temps, sinó que es pren el temps per fer l’oració. Quan un supedita l’oració als buits que apareixen al seu horari, possiblement no aconsegueix fer-la amb regularitat. L’elecció del moment és reveladora dels secrets del cor: manifesta el lloc que ocupa l’amor a Déu en la jerarquia dels nostres interessos diaris.7

Pregar és sempre possible: el temps del cristià és el de Crist ressuscitat, que és amb nosaltres cada dia (cf. Mt 28, 20). La temptació més freqüent per apartar-nos de l’oració és una certa falta de fe, que es manifesta en unes preferències de fet: «Es presenten com a prioritaris mil feines i cures que es consideren més urgents; una vegada més, és el moment de la veritat del cor i d’aclarir preferències».8 El Senyor és el primer. Per aquesta raó, és molt convenient determinar l’horari adequat per a l’oració, potser amb el consell en la direcció espiritual, per adaptar aquest pla a les circumstàncies personals.

Sant Josepmaria va fer moltes estones d’oració al cotxe, durant els viatges que feia per motius apostòlics; al tramvia, o caminant pels carrers de Madrid, quan no tenia cap altra possibilitat de fer-ho. Els qui s’han de santificar enmig de la vida ordinària es poden trobar en situacions semblants: un pare o una mare de família, de vegades potser no tindran cap altra opció que pregar al Senyor mentre atenen els fills petits: serà molt grat a Déu. En tot cas, recordar que el Senyor ens espera, i que té preparades les gràcies que necessitem per oferir-nos-les en l’oració, pot ajudar a escollir el temps i el lloc més propicis.

El combat de l’oració

Considerar que l’oració és un art implica reconèixer que sempre s’hi pot créixer, i deixar actuar cada vegada més la gràcia de Déu en les nostres ànimes. En aquest sentit, l’oració també és combat.9 És lluita, en primer lloc, contra nosaltres mateixos. Les distraccions envaeixen la ment quan intentem crear el silenci interior. Aquestes ens descobreixen allò a què s’aferra el cor i es poden convertir en una llum per demanar ajuda a Déu.10

El nostre temps està marcat per la multiplicació de les possibilitats tecnològiques que faciliten la comunicació en molts sentits, però que també augmenten les ocasions de distracció. Es pot dir que ens trobem davant d’un nou repte per al creixement de la vida contemplativa: aprendre a viure el silenci interior envoltat de molt de soroll exterior. En tants àmbits es percep la primacia de la gestió sobre la reflexió o l’estudi; ens hem habituat a treballar en multitasca, fent atenció simultània a moltes tasques, i això fàcilment pot portar a viure en la immediatesa de l’acció-reacció. Tanmateix, davant d’aquest panorama, s’han revalorat algunes actituds com l’atenció o la concentració, que es presenten com una manera de protegir la capacitat d’aturar-se i aprofundir en el que realment val la pena.

El silenci interior es presenta com una condició necessària per a la vida contemplativa. Ens allibera de l’afecció al que és immediat, al que és fàcil, al que distreu però no omple, de manera que ens puguem centrar en el nostre veritable bé: Jesucrist, que ens surt a cercar en l’oració.

El recolliment interior implica un moviment que va de la dispersió en moltes activitats cap a la interioritat. Allà és més senzill trobar Déu, i reconèixer la seva presència en el que Ell fa quotidianament a les nostres vides —detalls del dia a dia, llums rebudes, actituds d’altres persones—, i així poder manifestar-li la nostra adoració, el penediment, la petició, etc. Per això, el recolliment interior és fonamental per a una ànima contemplativa al mig del món: «La veritable oració, la que absorbeix tot l’individu, no l’afavoreix tant la soledat del desert, com el recolliment interior».11

A la cerca de llums noves

L’oració, en ser també cerca de l’home, implica el desig de no conformar-se amb una manera rutinària d’adreçar-se al Senyor. Si totes les relacions duradores impliquen l’afany continu de renovar l’amor, la relació amb Déu que es forja especialment en els moments dedicats exclusivament a Ell també s’hauria de caracteritzar per aquest desig.

«En la teva vida, si t’ho proposes, tot pot ser objecte d’oferiment al Senyor, ocasió de col·loqui amb el teu Pare del Cel, que sempre guarda i concedeix llums noves».12 Certament, aquestes llums el Senyor les concedeix comptant amb la cerca apassionada dels seus fills, amb la disposició d’escoltar amb senzillesa la paraula que ens dirigeix, deixant de banda la idea que ja no hi ha res nou per descobrir. En això, és un exemple l’actitud de la samaritana al costat del pou: tot i que la seva vida de fe estava refredada, guardava dins del seu cor el desig de l’arribada del Messies.

La traducció d’aquesta aspiració serà tornar a portar els esdeveniments diaris al diàleg amb el Senyor, però sense pretendre aconseguir una solució immediata i a la nostra mida. És més important pensar què vol el Senyor: tantes vegades, l’únic que espera és que ens posem amb senzillesa davant d’Ell, i que fem una memòria agraïda de tot allò que l’Esperit Sant està obrant silenciosament en nosaltres. O potser implicarà també tornar a prendre els Evangelis i contemplar amb calma l’escena i participar-hi «com un personatge més»,13 per deixar-se interpel·lar per Crist. Alimentar l’oració és també partir en el nostre diàleg amb el Senyor dels textos que l’Església posa als nostres llavis en la litúrgia que hem celebrat aquell dia. Les fonts de l’oració són inesgotables: si sabem acudir-hi amb il·lusió nova, l’Esperit Sant farà la resta.

Quan no es troben les paraules

Amb tot, de vegades passarà que, malgrat l’esforç, un no aconsegueix entaular un diàleg amb Déu. Com consola, llavors, recordar aquella indicació del Senyor: «Quan pregueu, no parleu per parlar, com fan els pagans: es pensen que amb la seva xerrameca es faran escoltar» (Mt 6, 7). És el moment de tornar a confiar en l’acció de l’Esperit Sant en l’ànima, que «ve a ajudar la nostra feblesa: nosaltres no sabem com hem de pregar, però el mateix Esperit intercedeix per nosaltres amb gemecs que no es poden expressar» (Rm 8, 26).

Arran de les paraules de sant Pau als Romans, Benet XVI descrivia quina és l’actitud d’abandonament que impregna l’oració: «Volem pregar, però Déu és lluny, no tenim les paraules, el llenguatge, per parlar amb Déu, ni tan sols el pensament. Només ens podem obrir, posar el nostre temps a disposició de Déu, esperar que ell ens ajudi a entrar en el veritable diàleg. L’Apòstol diu: precisament aquesta falta de paraules, aquesta absència de paraules, fins i tot aquest desig d’entrar en contacte amb Déu, és oració que l’Esperit Sant no només comprèn, sinó que porta, interpreta davant de Déu. Precisament aquesta debilitat nostra es transforma, a través de l’Esperit Sant, en veritable oració, en veritable contacte amb Déu».14

No hi ha motius, per tant, per desanimar-se si es troba dificultat per mantenir un diàleg amb el Senyor. Quan el cor sembla que està a desgrat amb les realitats espirituals, el temps de meditació es fa llarg, el pensament divaga en altres coses, o la voluntat es resisteix i el cor està sec, potser ens serveixen les consideracions següents:

«L’oració —recorda-ho— no consisteix a fer discursos bonics, frases grandiloqüents o que consolin...

Oració és a vegades una mirada a una imatge del Senyor o de la seva Mare; d’altres vegades, una petició, amb paraules; unes altres, l’oferiment de les bones obres, dels resultats de la fidelitat...

Com el soldat que fa guàrdia, així hem d’estar nosaltres a la porta de Déu Nostre Senyor: i això és oració. O com el gosset, que s’ajau als peus del seu amo.

—No et faci res de dir-li-ho: Senyor, aquí em tens com un gos fidel; o millor, com un ruquet, que no tirarà guitzes a qui l’estima».15

La font que canvia el món

La vida d’oració ens obre les portes al tracte amb Déu, relativitza els problemes a què de vegades donem una importància desmesurada, ens recorda que sempre estem en mans del nostre Pare del Cel. Tanmateix, aquesta no ens aïlla del món, ni és una escapatòria per als problemes diaris. La veritable oració és significativa: incideix en la nostra vida, la il·lumina, i ens obre al nostre entorn amb una perspectiva sobrenatural: «Una oració intensa, doncs, que tanmateix no aparta del compromís en la història: obrint el cor a l’amor de Déu, l’obre també a l’amor dels germans, i ens fa capaços de construir la història segons el designi de Déu».16

En l’oració, el Senyor no vol apagar únicament la nostra set, sinó que aquesta experiència ens porti a compartir l’alegria del tracte amb Ell. És el que va passar al cor de la samaritana: després de la trobada amb Jesús, es va afanyar a fer-ho saber a la gent del seu entorn: «Molts dels samaritans d’aquell poble van creure en ell per la paraula de la dona, que assegurava: «M’ha dit tot el que he fet» (Jn 4, 39). Senyal de l’oració autèntica és el desig de compartir l’experiència de Crist amb els altres, perquè «quin amor és aquest que no sent la necessitat de parlar de l’ésser estimat, de mostrar-lo, de fer-lo conèixer?».17

Santa Maria és mestra d’oració. Ella, que va saber guardar les coses del seu Fill, meditant-les al seu cor (cf. Lc 2, 51), acompanya els deixebles de Jesús en l’oració (cf. Ac 1,14), els mostra el camí per rebre amb plenitud el do de l’Esperit Sant, que els farà llançar-se a l’aventura divina de l’evangelització.

Juan Francisco Pozo - Rodolfo Valdés

Notes

1 Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2.567.

2 Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 67.

3 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14-II-2017, núm. 8.

4 Francesc, Ex. Ap. Evangelii gaudium (24-XI-2013), núm. 264.

5 Ibídem.

6 Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2.560. Cf. Sant Agustí, De diversis quaestionibus octoginta tribus, 64, 4: CCL 44 A140 (PL 40, 56).

7 Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2.710.

8 Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2732.

9 Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2.725 i s.

10 Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, núm. 2729.

11 Sant Josepmaria, Solc, 460.

12 Sant Josepmaria, Forja, 743.

13 Amics de Déu, núm. 222

14 Benet XVI, Audiència general, 16 de maig del 2012.

15 Forja, núm. 73.

16 Sant Joan Pau II, carta apostòlica Novo millennio ineunte, núm. 33.

17 Francesc, Ex. Ap. Evangelii gaudium (24-XI-2013), núm. 264.

Tornar a l'índex

Formació integral i afectivitat

Jesucrist és, sens dubte, l’amor de la nostra vida: no el més gran entre altres, sinó aquell que dona sentit a tots els altres amors i els interessos, il·lusions, ambicions, treballs, iniciatives que omplen els nostres dies i el nostre cor. D’aquí que sigui fonamental mantenir en la nostra vida espiritual «la centralitat de la persona de Jesucrist».1 Ell és el camí per entrar en comunió amb el Pare en l’Esperit Sant. En Ell es desvela el misteri de qui és l’home,2 a què està cridat. Caminar amb Crist implica créixer en coneixement propi, endinsar-se també en el mateix misteri personal. Per això, deixar que Jesús sigui el centre de la nostra vida porta, entre altres coses, a «redescobrir amb llums nous el valor antropològic i cristià dels diferents mitjans ascètics; arribar a la persona en la seva integritat: intel·ligència, voluntat, cor, relacions amb els altres (…)».3

Aquesta persona a qui cal arribar som nosaltres mateixos, són totes les persones que atrapem amb la nostra amistat, amb el nostre apostolat. La formació que rebem i impartim ha d’arribar a la intel·ligència, la voluntat i els afectes, sense que cap d’aquests elements quedi descurat o simplement sotmès als altres. Aquí ens centrarem sobretot en la formació de l’afectivitat, donant per descomptada l’enorme rellevància del fet que es basi en una bona formació intel·lectual. Considerar la importància de la formació integral ens permetrà redescobrir la gran veritat que engloba la identificació que sant Josepmaria establia entre fidelitat i felicitat.4

Formar-se per entrar en sintonia amb Crist

Algunes persones, quan pensen en la formació, tendeixen a considerar-la com un saber. Així, tindria bona formació qui al llarg de la vida ha rebut bons continguts doctrinals, ascètics, professionals, etc. Tanmateix, no n’hi ha prou amb un concepte d’aquest estil: arribar a la integritat de la persona requereix pensar en la formació com un ésser. Un bon professional coneix la ciència i la tècnica que requereix la seva professió, però té quelcom més: ha desenvolupat hàbits —maneres de ser— que el disposen a aplicar bé aquesta ciència i aquesta tècnica que posseeix: hàbits d’atenció als altres, de concentració en el treball, de puntualitat, de digerir èxits i fracassos, de perseverança, etc.

De la mateixa manera, ser un bon cristià no és simplement conèixer —al nivell adequat a la mateixa situació a l’Església i a la societat— la doctrina sobre els sagraments, o sobre l’oració, o sobre les normes morals generals i professionals. Es tracta d’un objectiu molt més alt: submergir-se en el misteri de Crist per conèixer-ne l’amplada, la profunditat (cf. Ef 3, 18), deixar que la seva vida entri en la nostra, i poder repetir amb sant Pau que «ja no soc jo qui visc; és Crist qui viu en mi» (Ga 2, 20), és a dir, ser «alter Christus, ipse Christus»,5 deixar que la gràcia ens vagi transformant progressivament per configurar-nos amb Ell. Aquest deixar actuar la gràcia no és merament passiu, no consisteix només a evitar posar obstacles, ja que l’Esperit Sant no ens transforma en Crist sense la nostra cooperació lliure, voluntària. Però tampoc n’hi ha prou amb això: lliurar-nos al Senyor, donar-li la nostra vida, no és només donar-li les nostres decisions, els nostres actes; és també donar-li el nostre cor, els nostres afectes, fins i tot la nostra espontaneïtat. Per a això és imprescindible una bona formació intel·lectual i doctrinal que configuri el cap, que incideixi en les nostres decisions, però és també necessari que aquesta doctrina cali i arribi al cor de la persona. I això requereix lluita... i requereix temps. Dit d’una altra manera, cal adquirir virtuts, i precisament en això consisteix la formació.

No és estrany trobar-se amb persones que temen que la insistència en les virtuts acabi conduint al voluntarisme. Res més lluny de la realitat. Potser, en l’arrel d’aquesta confusió, hi hagi una visió errada de la virtut, que la considera un simple suplement de força en la voluntat, que fa a qui la posseeix capaç de complir la norma moral, fins i tot quan aquesta s’oposa a la mateixa inclinació. Es tracta d’una idea força difosa i, efectivament, d’origen voluntarista. En definitiva, la virtut consistiria en la capacitat d’anar contra el corrent de les mateixes inclinacions quan la norma moral així ho requereix. Naturalment, hi ha quelcom de veritat en això, però es tracta d’una cosa incompleta que transforma les virtuts en qualitats fredes, que portarien a la negació pràctica de les mateixes inclinacions, interessos i afectes i que, sense voler, acaben convertint la indiferència en un ideal: com si la vida interior i el lliurament consistissin a arribar a no sentir-se atret per res que pugui obstaculitzar les decisions futures pròpies.

Plantejar la formació d’aquesta manera impediria arribar a la persona en la seva integritat: intel·ligència, voluntat i afectes no estarien creixent junts, de bracet i ajudant-se mútuament, sinó que alguna d’aquestes facultats n’estaria aixafant alguna de les altres. El desenvolupament de la vida interior, en canvi, requereix aquesta integració i, sens dubte, no porta a empetitir-se, a perdre interessos i afectes; no té per objectiu que no ens afectin les coses, que no ens importi el que és important, que no ens faci mal el que és dolorós, que no ens preocupi el que és preocupant o que no ens atregui el que és atractiu. Al contrari, condueix a expandir el cor, que s’omple d’un amor gran, des del qual mira tots aquests sentiments i aconsegueix, per això, veure’ls en un context més ampli que proporciona recursos per afrontar els que plantegen una dificultat, i ajuda a captar el sentit positiu i transcendent dels que resulten agradables.

L’Evangeli ens mostra l’interès sincer del Senyor pel descans dels seus: «Veniu ara vosaltres sols en un lloc despoblat i reposeu una mica» (Mc 6, 31), o també la reacció del seu cor davant del sofriment dels seus amics, com la Marta i la Maria (cf. Jn 11, 1-44). No podem imaginar que en aquells moments Jesucrist estigués actuant, com si, en el fons, per la seva unió amb el seu Pare, el que passava al seu voltant li fos indiferent. Sant Josepmaria parlava d’estimar el món i de fer-ho apassionadament,6 impulsava a posar el cor en Déu i, per Ell, en els altres, en el treball que ens ocupa, en la tasca apostòlica, perquè «el Senyor no ens vol eixuts, encarcarats, com una matèria inerta».7 La disponibilitat, per exemple, no és la disposició d’aquell a qui li és indiferent una cosa o una altra, perquè ha aconseguit perdre tot l’interès, potser per evitar patir quan se li demani una cosa que el contraria; sinó la disposició grandiosa de qui sap prescindir en un moment d’una cosa bona i atractiva per concentrar-se en una altra cosa en la qual Déu l’espera, perquè viure per a Déu és el que profundament vol. Es tracta d’algú, en definitiva, amb cor gran, amb interessos, amb ambicions bones que sap superar quan convé, no perquè les negui o perquè intenti que no l’afectin, sinó perquè el seu interès per estimar i servir Déu és encara molt més gran. I no només és més gran, sinó que és —s’ha anat convertint en— el que dona sentit i conté per si mateix tots els altres interessos.

Gaudir amb la pràctica de les virtuts

La formació de les virtuts requereix lluita, vèncer la mateixa inclinació quan s’oposa als actes bons. Aquesta és la part de veritat que conté el concepte reductiu —voluntarista— de virtut, al qual ens referíem abans. Però la virtut no consisteix en aquesta capacitat d’oposar-se a la inclinació, sinó més aviat en la formació de la inclinació. L’objectiu no és, doncs, ser capaços de deixar habitualment de banda l’afectivitat per poder guiar-se per una regla externa, sinó més aviat formar l’afectivitat de manera que siguem capaços de gaudir en el bé realitzat. La virtut consisteix precisament en aquest goig en el bé, en la formació —diguem-ho així— del bon gust: «Feliç l’home que estima de cor la Llei del Senyor, la repassa de nit i de dia» ( Sl 1, 2). En definitiva, la virtut és la formació de l’afectivitat i no l’hàbit d’oposar-s’hi sistemàticament.

Mentre la virtut no està formada, l’afectivitat pot plantejar una resistència a l’acte bo, que cal vèncer. Però l’objectiu no és simplement aconseguir vèncer-la, sinó més aviat desenvolupar el gust per aquest comportament. Quan es té la virtut, l’acte bo pot continuar costant, però aconsegueix alegria. Posem-ne algun exemple. Aixecar-nos puntualment al matí —el minut heroic—8 probablement ens costi sempre: potser no arribarà el dia en què quan soni el despertador no ens vingui de gust quedar-nos una estona més al llit. Però si ens esforcem habitualment a vèncer la mandra per amor a Déu, arriba el moment en què fer-ho ens alegra, mentre que cedir a la comoditat ens desplau, ens deixa mala boca. Paral·lelament, per a una persona justa, emportar-se un producte del supermercat sense pagar no només li resultaria prohibit, sinó també lleig, desagradable, discordant amb les seves disposicions, amb el seu cor. Aquesta configuració de l’afectivitat que genera aquesta alegria davant del bé i aquest disgust davant del mal no és una conseqüència col·lateral de la virtut, sinó que n’és un component essencial. Per això la virtut ens fa capaços de gaudir del bé.

No és aquesta una idea merament teòrica. Al contrari, té una gran incidència pràctica saber que quan lluitem no ens estem acostumant a fastiguejar-nos, sinó que aprenem a gaudir del bé, tot i que de moment això exigeixi anar contra corrent. La formació de les virtuts fa que les facultats i els afectes aprenguin a centrar-se en el que veritablement pot satisfer les aspiracions més profundes, i atorguin llocs secundaris —sempre subordinats als principals-— al que simplement està en l’ordre dels mitjans. En última instància, formar-se en les virtuts és aprendre a ser feliç, a gaudir del que és grandiós i amb el que és grandiós, és, en definitiva, preparar-se per al Cel.

Si formar-se és créixer en virtuts i les virtuts consisteixen en un cert ordre en els afectes, es pot concloure que tota formació és formació de l’afectivitat. Potser, en llegir això, algú podria objectar que, en l’esforç per adquirir virtuts, el seu intent era més operatiu que afectiu, i fins i tot afegir que anomenem virtuts uns hàbits operatius. És cert. Però si les virtuts ens ajuden a fer el bé és perquè ens ajuden a sentir correctament. L’ésser humà sempre es mou cap al bé. El problema moral és, en última instància, per què el que no és bo se’ns apareix —es presenta als nostres ulls— com a bo en una situació concreta. Que això passi es deu al fet que el desordre de les tendències porta a exagerar el valor del bé al qual es dirigeix alguna d’aquestes, de manera que es considera més desitjable en aquesta situació que un altre bé amb el que ha entrat en conflicte, que, tanmateix, té més valor objectiu perquè respon al bé global de la persona.

Potser s'enten millor amb un exemple. En una situació concreta ens podem trobar davant de la tessitura de dir la veritat o no. La tendència natural que tenim a la veritat ens la presentarà com un bé. Però també tenim una tendència natural a l’estima dels altres que, en aquest cas concret, si ens sembla que la veritat ens faria quedar malament, ens presentarà la mentida com a convenient. Aquestes dues tendències entren en conflicte. Quina prevaldrà? Dependrà de quin dels dos béns sigui més important per a nosaltres i, en aquesta valoració, l’afectivitat hi té un paper decisiu. Si està ben ordenada, ajudarà la raó a percebre que la veritat és molt valuosa i que l’estima dels altres no és desitjable si exigeix renunciar-hi. Aquest amor a la veritat per sobre d’altres béns que també ens atreuen és precisament el que anomenem sinceritat. Però si l’afany per quedar bé és més fort que l’atracció de la veritat, és fàcil que la raó s’enganyi, i fins i tot sabent que això no és bo, consideri convenient mentir. Tot i que sapiguem perfectament que no s’ha de mentir, considerem que en aquest cas ens convé fer-ho.

L’afectivitat ordenada ajuda a fer el bé, perquè abans ajuda a percebre’l. Interessa molt formar-la. Com ho podem aconseguir? N’intentarem exposar algunes idees al proper editorial. Ara ens limitarem a assenyalar quelcom que convé saber abans d’afrontar aquest tema.

La voluntat i els sentiments

Acabem d’afirmar que una afectivitat ordenada ajuda a actuar bé. El mateix es pot dir en sentit contrari: actuar bé ens ajuda a ordenar l’afectivitat. Sabem per experiència —i convé no oblidar-ho si no volem caure fàcilment en frustracions i desànims— que no podem controlar directament els nostres sentiments: si ens envolta el desànim, no podem resoldre el problema decidint sense més ni més sentir-nos alegres. El mateix passa si en un cert moment ens volem sentir més audaços, o menys tímids, o si volem no tenir por o vergonya, o no sentir l’atracció sensible d’una cosa que considerem desordenada. Altres vegades potser voldríem tractar amb desimboltura una persona per la qual sentim un cert rebuig involuntari per raons que reconeixem nímies, però no ho aconseguim superar i ens adonem que proposar-se sense més ni més tractar-la amb senzillesa no resol la dificultat. En definitiva, no n’hi ha prou amb una decisió voluntària perquè els sentiments s’ajustin als nostres desitjos. Tanmateix, que la voluntat no controli directament els sentiments no vol dir que no tingui cap influència sobre aquests.

En ètica, el control que la voluntat pot exercir sobre els sentiments es qualifica de polític, perquè és semblant al que un governant té sobre les decisions dels seus súbdits: no les pot controlar directament, ja que ells són lliures; però pot prendre certes mesures —per exemple, disminuir els impostos— i esperar que produeixin certs resultats —per exemple, un augment del consum o de la inversió— a través de la voluntat lliure dels ciutadans. També nosaltres podem dur a terme certs actes que esperem que suscitin uns sentiments concrets: ens podem aturar a considerar el bé que farà una tasca apostòlica per a la qual busquem ajuda com a mitjà per sentir-nos més audaços quan sol·licitem un donatiu per posar-la en marxa. Podem considerar la nostra filiació divina i esperar també que un revés professional ens afecti menys pel que fa a la sensibilitat. També sabem que ingerir una certa dosi d’alcohol pot provocar un estat transitori d’eufòria; i que si voluntàriament donem voltes al cap a un mal tracte que hem rebut, provocarem reaccions d’ira. Aquests serien alguns exemples de la influència, sempre indirecta, que la voluntat pot exercir a curt termini sobre els sentiments.

Molt més important, tanmateix, és la influència que la voluntat exerceix a llarg termini sobre l’afectivitat, perquè és precisament aquesta influència la que li permet donar forma, formar-la. Però també hi ha un altre tipus d’influx més a llarg termini, que es produeix fins i tot sense que el subjecte s’ho proposi, que té més importància per a la nostra reflexió. Això passa perquè els actes voluntaris no només poden causar alguna cosa en el món extern a nosaltres, sinó que sobretot produeixen un efecte interior: contribueixen a crear una connaturalitat afectiva amb el bé cap al qual es mou la voluntat. Explicar com es produeix això excedeix el plantejament d’aquests articles, però en tot cas, ens interessa ressaltar-ne dos punts.

Voler el bé

El primer d’aquests punts és que el bé cap al qual es mou la voluntat —i amb el qual es crea la connaturalitat— pot ser molt diferent del que es percep des de fora. Dues persones que facin un mateix encàrrec poden estar fent dues coses molt diferents: una pot estar senzillament intentant no quedar malament davant de qui li ha encomanat l’encàrrec, mentre que l’altra té la intenció de servir. La segona està formant una virtut i la primera, no, perquè el bé que persegueix i amb el qual es configura és el d’evitar quedar malament davant de l’autoritat. És cert, tanmateix, que aquesta actuació pot suposar un pas endavant respecte a una actitud precedent (negar-se a fer-ho), però mentre no vagi seguida de passos ulteriors, no estarà formant la virtut, per nombroses que siguin les repeticions de l’acte. Per això és tan important rectificar, purificar constantment la intenció per anar apuntant progressivament els motius pels quals realment val la pena fer alguna cosa i així configurar-nos-hi afectivament.

Tots tenim l’experiència, pròpia o aliena, de com limitar-se a respectar unes regles acaba convertint-se fàcilment en un pes. L’exemple del fill gran de la paràbola ens prevé d’aquest perill (cf. Lc 15, 29-30). Mentre que buscar sincerament el bé que aquestes regles intenten promoure, alegra i allibera. En definitiva, podríem dir que no forma el fer, sinó el voler: no només importa què faig, sinó també què vull quan ho faig.9 La llibertat és, doncs, decisiva: no n’hi ha prou amb fer alguna cosa, s’ha de voler fer, cal fer-la «perquè ens dona la gana, que és la raó més sobrenatural»,10 perquè només així formem la virtut, és a dir, aprenem a gaudir del bé. Un mer compliment que es tradueixi en «compleixo i menteixo»11 no promou la llibertat, ni l’amor, ni l’alegria. En canvi, sí que els promou entendre per què aquesta actuació és grandiosa i val la pena, i deixar-se guiar per aquestes raons en actuar.

Una formació de llarg abast

El segon punt que ens convé considerar és que el procés de connaturalització afectiva amb el bé és ordinàriament lent. Si la virtut consistís només en la capacitat de superar la resistència afectiva per fer el bé, la podríem assolir en temps molt més curts. Però ja sabem que la virtut no està formada mentre el bé no tingui un reflex positiu en l’afectivitat.12 Conseqüència d’això és la necessitat de ser pacient en la lluita, perquè assolir alguns dels objectius que val la pena proposar-se pot requerir un temps llarg, potser anys. La resistència a l’acte bo que continuem experimentant durant aquell temps no l’hem d’interpretar com un fracàs o com un senyal que la nostra lluita no és sincera o és poc decidida. Es tracta d’un camí progressiu, en què cada pas és ordinàriament petit i no és fàcil apreciar l’avenç que suposa. Només després d’un cert temps, mirant enrere, advertirem que hem recorregut més camí del que ens semblava.

Si, per exemple, tenim reaccions d’ira que voldríem superar, començarem esforçant-nos per reprimir-ne les manifestacions externes; potser al principi ens semblarà que no aconseguim res, però, si som constants, les ocasions en què vencem —inicialment escasses— s’aniran fent més i més freqüents i, al cap d’un temps —potser llarg—, arribarem a aconseguir-ho de manera habitual; però no n’hi ha prou, perquè la nostra meta no era reprimir unes manifestacions externes, sinó modelar una reacció interna, ser més mansos i pacífics, de manera que aquesta reacció més serena sigui la pròpia de la nostra manera de ser. La lluita és, per tant, molt més llarga, però qui podria negar que és molt més bonica, alliberadora i il·lusionant? És una lluita que apunta a assolir una pau interior en la recerca i posada en pràctica de la voluntat de Déu i no a la mera submissió violenta dels sentiments.

El Papa Francesc, en explicar el seu principi que el temps és superior a l’espai,13 assenyala que «donar prioritat al temps és ocupar-se d’iniciar processos més que de posseir espais».14 En la vida interior val la pena posar en marxa processos realistes i generosos. I cal saber esperar que produeixin els seus fruits. «Aquest principi permet treballar a llarg termini, sense obsessionar-se per resultats immediats. Ajuda a suportar amb paciència situacions difícils i adverses, o els canvis de plans que imposa el dinamisme de la realitat. És una invitació a assumir la tensió entre plenitud i límit».15 Ens interessa molt, efectivament, que la consciència de la nostra limitació no paralitzi la nostra aspiració a la plenitud que Déu ens ofereix. Com també ens importa que aquesta noble ambició no ignori ingènuament que som limitats.

Apuntar alt en la formació, proposar-se no només fer actes bons, sinó ser bons, tenir un bon cor, ens permetrà distingir l’acte virtuós del que podríem denominar l’acte d’acord amb una virtut. Aquest últim seria l’acte que correspon a una virtut i que contribueix pas a pas a formar-la, però que, com que encara no procedeix d’un hàbit ja madur, sovint requereix sobreposar-se a una afectivitat que empeny en direcció contrària. L’acte virtuós seria en canvi el d’aquell que gaudeix en la realització d’aquest bé, fins i tot quan li suposa un esforç. Aquest és l’objectiu.

Una formació integral, que arriba a modelar l’afectivitat, és lenta. Qui vol formar-se així no cau en la ingenuïtat de pretendre sotmetre els sentiments a la mateixa voluntat, trepitjant els que no li agraden o intentant provocar els que voldria tenir. Entén que la seva lluita s’ha de centrar més aviat en les decisions lliures amb què, en intentar seguir la voluntat de Déu, dona resposta a aquests sentiments, acollint o rebutjant el suggeriment de comportament que comporten. Perquè són aquestes decisions les que —indirectament i a llarg termini— acaben modelant la interioritat de la qual procedeixen aquests afectes.

Un món dins teu

A mesura que la virtut es va formant, no només es fa l’acte bo amb més naturalitat i goig; també es té més facilitat per identificar quin és aquest acte. «Per poder “reconèixer quina és la voluntat de Déu: allò que és bo, agradable a ell i perfecte”(Rm 12, 2), sí que és necessari el coneixement de la llei de Déu en general, però aquesta no és suficient: és indispensable una espècie de “connaturalitat” entre l’home i el bé veritable (cf. Sant Tomàs d’Aquino, Summa Theologiae, II-II, q. 45, a. 2). Aquesta connaturalitat es fonamenta i es desenvolupa en les actituds virtuoses de l’home mateix».16

Això es deu en bona part al fet que l’afectivitat és la primera veu que sentim a l’hora de valorar l’oportunitat d’un comportament: abans que la raó examini si és convenient o no fer una cosa agradable, ja n’hem experimentat l’atracció. La virtut, com que fa afectivament atractiu el bé, aconsegueix que la veu de l’afectivitat inclogui una certa valoració moral —és a dir, amb referència al bé global de la persona— de l’acte en qüestió. Fa que, per exemple, encara que ens atregui la possibilitat de quedar bé, la mentida se’ns presenti com a desagradable.

De manera implícita, però clara, ho trobem expressat en un brevíssim punt de Camí: «¿Per què has de mirar, si “el teu món” el portes dins teu?».17 Sant Josepmaria està posant una mirada exterior en relació amb el món interior. I és aquesta relació la que li permetrà valorar la mirada, que apareixerà com a convenient o inconvenient segons com estigui constituït el món interior. Una mirada inadequada, llavors, no fa falta reprimir-la, perquè ja apareix com a innecessària, perquè el món interior —el meu món— la rebutja. Sant Josepmaria ens està dient que si es té una interioritat rica, el que fa mal no només s’evita de fet, sinó que no presenta cap perill, perquè repugna: no es percep només com a dolent, sinó també —i abans— com a lleig, desagradable, desentonat, descol·locat...; per descomptat que pot atreure d’alguna manera, però és fàcil rebutjar aquesta atracció, perquè trenca l’harmonia i la bellesa del clima interior. En canvi, si no portes un món dins teu, evitar aquesta mirada et suposarà un esforç notable.

Realisme

El que estem dient mostra com el creixement en les virtuts ens va fent més i més realistes. Algunes persones tenen la idea —normalment no formulada— que viure segons les virtuts suposa tancar un ull a la realitat, això sí, per un motiu molt alt i perquè d’aquest comportament, que implica tancar-se en part a aquest món, n’esperem un premi en l’altre. Al contrari, viure com Crist, imitar-ne les virtuts, ens obre a la realitat i no permet que la nostra afectivitat ens enganyi en el moment de valorar-la i de decidir com respondre-hi.

La pobresa, per exemple, no suposa renunciar a considerar el valor dels béns materials en vista de la vida eterna; és més, només la persona que viu despresa valora els béns materials en la mesura justa: ni pensa que són dolents ni els concedeix una importància que no tenen. Qui, en canvi, no s’esforça a viure així, els acabarà atorgant un valor més alt del que tenen, i això incidirà en les seves decisions: serà poc realista, encara que aparegui davant dels altres com un autèntic home de món, que se sap moure en certs ambients. La persona sòbria sap gaudir d’un bon menjar; la que no ho és, atorga a aquest plaer una importància que objectivament no té. Una cosa similar es podria dir de qualsevol altra virtut. Com Jesús va dir a Nicodem: «Els qui viuen d’acord amb la veritat s’acosten a la llum» (Jn 3, 21).

Un cercle virtuós

En definitiva, orientar la nostra afectivitat desenvolupant les virtuts és aclarir la nostra mirada, és com netejar les ulleres de les taques que el pecat original i els pecats personals hi han deixat i que ens dificulten veure el món com realment és. «Diguem-ho tranquil·lament: la irredempció del món consisteix precisament en la il·legibilitat de la creació, en la irreconocibilitat de la veritat; una situació que porta necessàriament al domini del pragmatisme i, d’aquesta manera, fa que el poder dels forts es converteixi en el déu d’aquest món».18

Una afectivitat ordenada ajuda la raó a llegir la creació, a reconèixer la veritat, a identificar el que veritablement ens convé. Aquest judici correcte de la raó facilita la decisió voluntària. L’acte bo que segueix aquesta decisió contribueix a connaturalitzar-nos amb el bé perseguit i, per tant, a ordenar l’afectivitat. És un autèntic cercle virtuós que condueix a sentir-se progressivament lliures, senyors dels mateixos actes, i, en conseqüència, capacita per lliurar-se realment al Senyor, perquè només qui es posseeix es pot lliurar.

La formació és integral només quan assoleix tots aquests nivells. Dit d’una altra manera, només hi ha formació veritable quan les diverses facultats que intervenen en l’actuació humana —la raó, la voluntat, l’afectivitat— estan integrades: no lluiten, sinó que col·laboren. Si no s’arribessin a modelar els afectes, és a dir, si les virtuts s’entenguessin només com una força addicional a la voluntat que la fa capaç d’ignorar el nivell afectiu, les normes morals i la lluita amb què intentem viure-les serien repressives i no s’assoliria una autèntica unitat de vida, perquè sempre experimentaríem dins nostre forces que estiren poderosament en sentits contraris i que generen inestabilitat. Una inestabilitat que coneixem bé, perquè és el nostre punt de partida, però que anem superant pas a pas, a mesura que conduïm aquestes forces progressivament cap a l’harmonia, de manera que arribi el moment que aquesta raó més sobrenatural que és perquè em dona la gana, signifiqui perquè m’agrada, perquè m’atreu, perquè quadra amb la meva manera de ser, perquè encaixa amb el món interior que m’he format; en definitiva, perquè he anat aprenent a fer meus els sentiments de Jesucrist.

Caminem així cap a la meta, alhora altíssima i atractiva, que sant Pau ens assenyala: «Tingueu els mateixos sentiments que tingué Jesucrist»(Fl 2, 5), i ens adonem que així ens revestim de Jesucrist, el Senyor (cf. Rm 13, 14). «La vida de Crist és vida nostra (...). El cristià ha de viure —per tant— segons la vida de Crist, fent seus els sentiments de Crist, de tal manera que pugui exclamar amb Sant Pau, non vivo ego, vivit vero in me Christus (Ga 2, 10), no soc jo qui viu, sinó que Crist viu en mi».19 I ja que la fidelitat consisteix precisament en això, en viure, en voler, en sentir com Crist, no perquè ens disfressem de Crist, sinó perquè sigui aquesta la nostra manera de ser, llavors, si seguim la voluntat de Déu, si som fidels, som profundament lliures, perquè fem el que ens va, el que ens agrada, el que ens dona la gana. Profundament lliures i profundament fidels. Profundament fidels i profundament feliços.

Julio Diéguez

Notes

1 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14-II-2017, núm. 8.

2 Cf. Concili Vaticà II, Constitució pastoral Gaudium et spes (7.XII.1965), núm. 22.

3 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017, núm. 8.

4 Sant Josepmaria, Solc, 84: «La teva felicitat a la terra s’identifica amb la teva fidelitat a la fe, a la puresa i al camí que el Senyor t’ha marcat». Cf., també, per exemple, sant Josepmaria, Instrucció, maig-1935/14-IX-1950, 60; Instrucció, 8-XII-1941, 61; sant Josepmaria, Amics de Déu, 189.

5 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 96.

6 Cal esmentar, com a exemple, el títol de l’homilia Amar al mundo apasionadamente, a Conversaciones, núm. 113-123.

7 Amics de Déu, núm. 183

8 Sant Josepmaria, Camí, núm. 206.

9 En realitat, des del punt de vista moral, el que faig és precisament el que vull quan ho faig. Per al nostre objectiu, tanmateix, no cal que ens aturem a explicar per què això és així.

10 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 17.

11 Cf. Beat Àlvar, Carta IX-1975, a Cartas de familia I, núm. 8.

12 Hauria d’haver quedat clar a l’article anterior que això no vol dir que el bé no costi cap esforç o, el que és el mateix, que el mal ja no tingui atractiu de cap tipus.

13 Cf. Exhortació Apostòlica Evangelii gaudium, núm. 222-225.

14 Ibídem, núm. 223. La cursiva és de l’original.

15 Ibídem.

16 Sant Joan Pau II, Encíclica Veritatis splendor, 6.VIII.1993, núm. 64.

17 Sant Josepmaria, Camí, núm. 184.

18 Joseph Ratzinger - Benet XVI, Jesús de Natzaret, volum II, 7, 3.

19 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 103.

Tornar a l'índex

La raó més sobrenatural

En començar la seva predicació, a la sinagoga de Natzaret, el Senyor llegeix davant dels presents un passatge d’Isaïes: «L’Esperit del Senyor reposa sobre meu, perquè ell m’ha ungit. M’ha enviat a portar la bona nova als pobres, a proclamar als captius la llibertat i als cecs el retorn de la llum, a posar en llibertat els oprimits, a proclamar l’any de gràcia del Senyor» (Lc 4, 18-19; Is 61, 1-2). I després d’enrotllar el llibre declara: «Avui es compleix aquesta escriptura que acabeu d’escoltar» (Lc 4, 21).

Jesús es presenta d’aquesta manera com a llibertador. Davant de tot el que constreny la llibertat interior: la ceguesa de la ignorància, la captivitat del pecat, l’opressió del diable. De fet, no són infreqüents en la seva predicació les al·lusions a la llibertat i a l’alliberament per als que el segueixen: «Si us manteniu ferms en la meva paraula, realment sereu deixebles meus; coneixereu la veritat, i la veritat us farà lliures» (Jn 8, 31-32).

Els primers cristians tenien una consciència de llibertat profunda i exultant. Jesús era per a ells el Salvador. No els havia alliberat d’un jou per imposar-los-en un altre de diferent, sinó que havia trencat tots els lligaments que els impedien portar una vida plena. Aquesta plenitud que ara se’ls presentava com a possible es revela en l’alegria que traspuaven les seves vides. «Viviu sempre contents —exhorta Pau—, pregueu contínuament, doneu gràcies en tota ocasió. Això és el que Déu vol de vosaltres en Jesucrist» (1 Te 5, 16-18).

Al principi, Déu crea l’home com a senyor del que ha creat, «l’artífex summe va fabricar la nostra naturalesa com una espècie d’instrument, apte per a l’exercici de la reialesa; i perquè l’home fos completament idoni per a això, el va dotar no només d’excel·lències quant a l’ànima, sinó en la mateixa figura del cos. I és així que l’ànima posa de manifest la seva excelsa dignitat règia (...) pel fet de no reconèixer ningú per senyor i fer-ho tot pel seu propi arbitri. Ella, pel seu propi voler, com a propietària de si mateixa, es governa a si mateixa. I de qui altre, fora del rei, és propi un atribut com aquest?».1

Pel pecat l’home es veu reduït a l’esclavitud, però Déu l’aixeca amb l’esperança d’una salvació futura (cf. Gn 3, 15). Aquest desig de redimir-nos es manifesta, per exemple, quan allibera el seu poble de l’esclavitud d’Egipte i li promet una terra, que haurà de conquerir, però que serà abans que res la terra promesa: un do de Déu on podrà retre-li culte amb llibertat. «Jo soc el Senyor, el teu Déu, que t’he fet sortir del país d’Egipte, la terra on eres esclau» (Ex 20, 2). I afegeix: «No tinguis cap altre déu fora de mi» (Ex 20, 3). És precisament així com Déu presenta al seu poble els manaments del decàleg, com les condicions per ser veritablement lliure i no recaure de nou en el servei. Déu no busca imposar-se com un tirà, sinó posar el seu poble en condicions d’acceptar-lo lliurement com a Senyor.

Aquesta aposta de Déu per la llibertat s’entén si el primer manament, del qual, segons Jesucrist, depenen la llei i els profetes (cf. Mt 22, 40), no és un altre que l’amor: estimar Déu sobre totes les coses i el proïsme com a un mateix (cf. Mt 22, 37-39). Perquè aquest no és un precepte qualsevol. Altres coses es poden imperar i imposar mitjançant la força i la coacció. Però l’amor no es pot reclamar així. Déu el requereix, com un amant, només després d’haver manifestat l’amor que abriga cap al seu poble, només després d’haver mostrat de nombroses maneres el seu afecte i la seva cura. I és que a l’amor veritable només es pot convidar, cal guanyar-se’l, perquè només pot ser fruit de la llibertat. I per descobrir i deixar-se assolir per aquest Amor, és imprescindible «fomentar la llibertat interior, que porta a fer les coses per amor».2

Un sentit per a la llibertat

Precisament per poder-lo estimar de veritat, Déu ens ha creat lliures. És així com ens mira i com es delecta en nosaltres. Ens costa entendre-ho, perquè els éssers humans no sabem crear éssers lliures. A tot estirar produïm autòmats, que duen a terme l’objectiu per al qual els hem dissenyat, o imitem la llibertat creant artefactes que funcionen a l’atzar; però som incapaços de suscitar alguna cosa que pugui decidir per si mateixa. Tanmateix, això és el que fa Déu amb nosaltres quan ens crea i ens redimeix del pecat que limitava la nostra llibertat.

Ser lliure no és en primer lloc no estar determinat o condicionat per una cosa externa, sinó ser capaç de donar suport a les nostres accions i les nostres respostes. Per això la llibertat va unida a la responsabilitat. Ser lliure és ser capaç de respondre i, per tant, d’establir un diàleg ple i real amb altres persones i, abans que res, amb el nostre creador.

Per tant, la llibertat no és una cosa afegida, una característica de la qual podríem prescindir i continuar sent nosaltres mateixos. La llibertat que Déu vol per a nosaltres és veritable i tan profunda com el nostre ésser. El seu reconeixement és un gran avenç de l’ésser humà: «La passió per la llibertat, la seva exigència per part de persones i pobles, és un signe positiu del nostre temps. Reconèixer la llibertat de cada dona i de cada home significa reconèixer que són persones: amos i responsables dels seus propis actes, amb la possibilitat d’orientar la seva pròpia existència».3

Déu, que ens estima com som perquè ens ha creat, ens estima lliures perquè ens estima per nosaltres mateixos i només es conforma amb l’obertura lliure i amorosa de la nostra intimitat: «Confia en mi, fill meu, mira de bon grat el meu exemple» (Pr 23, 26). Així es comprèn que «perquè ens dona la gana» 4 sigui, per a sant Josepmaria, la raó més sobrenatural per fer el bé, aquella en la qual es nua el misteri de l’amor creador i redemptor de Déu amb la resposta autèntica de la seva criatura estimada, que té a la seva mà reconèixer-lo com a Pare i acceptar amb confiança la voluntat de qui només pot voler el bé del seu fill.

Déu ha posat la nostra destinació a les nostres mans. No, certament, en el sentit que podem aconseguir per les nostres forces el que ens té preparat, però sí perquè és a les nostres mans convertir-nos a Ell, que és qui ens pot fer feliços.5 Reconèixer aquesta capacitat d’estimar Déu lliurement pot, en un primer moment, produir-nos temor. Tanmateix, si ens dona la gana dir-li que sí, aquesta mateixa convicció que som lliures ens omple d’alegria i esperança. Com a fills de Déu, ens sentim segurs en la mesura que ens volem basar en Ell. Així s’entén que sant Josepmaria, pensant en la seva pròpia vocació, exclamés: «No us dona alegria comprovar que la fidelitat en bona mesura depèn de nosaltres? Jo m’entusiasmo pensant que Déu m’estima, i que ha volgut que la seva Obra depengui també de la meva correspondència. I em fa goig poder-ho dir lliurement: Senyor, jo també t’estimo, compte amb la meva poquesa».6

La consideració de la nostra llibertat ens ajuda a assentar la nostra vida sobre la realitat que som fills de Déu. No som un exemplar intercanviable: la nostra resposta és insubstituïble perquè som criatures estimades per Déu amb amor de predilecció. Però podem perdre la consciència de la nostra llibertat en la mesura que no l’exercim. En aquest cas, és lògic que ens sentim cada vegada més limitats, condicionats i, fins i tot, coaccionats pels nostres estats d’ànim o per l’ambient. És així com es pot plantejar el dubte de si som lliures o, fins i tot, si ser lliure val la pena o si té sentit.

El cristià sap, tanmateix, que la llibertat té un sentit. No només som lliures de lligams, en poder de la nostra pròpia decisió. De poc serveix alliberar algú i dir-li que pot anar on vulgui, si no hi ha cap destinació a la qual es pugui dirigir o, si n’hi ha, no sap en absolut com arribar-hi. Però Déu no només ens atorga la capacitat de desfer-nos del que ens limita i empresona, sinó que obre davant nostre un horitzó il·limitat, a l’altura dels nostres anhels més profunds. Perquè qui ha creat la nostra llibertat no és de cap manera un límit per al seu desplegament: ens obre la possibilitat de créixer sense mesura, ja que aquesta és la manera en què imitem Déu les criatures lliures, i ens ofereix, units al seu Fill unigènit, la possibilitat de desplegar plenament la nostra personalitat.

Una llibertat autèntica

Sant Josepmaria concebia la seva labor «com una feina encaminada a situar cadascú davant les exigències completes de la seva vida, ajudant-lo a descobrir allò que Déu, en concret, li demana, sense posar cap mena de limitació a aquesta independència santa i aquesta responsabilitat individual beneïda, que són característiques d’una consciència cristiana. Aquesta manera d’obrar i aquest esperit es basen en el respecte a la transcendència de la veritat revelada i en l’amor a la llibertat de la criatura humana. Podria afegir-hi que també es basa en la certesa de la indeterminació de la història, oberta a un gran nombre de possibilitats, que Déu no ha volgut cloure».7

Així s’entén que, per a qui no coneix Crist, prendre’s seriosament la mateixa llibertat és un camí per trobar Déu, ja que posa en marxa una cerca que manifesta les possibilitats de la nostra condició juntament amb les seves limitacions evidents. Però també qui ja estima Déu, en endinsar-se la seva mà en ella, es posa en condicions d’entaular amb Ell una relació més profunda i veritable.

Només és conforme amb la dignitat dels fills de Déu que se sentin «lliures com ocells»,8 que facin el que de veritat volen, encara que, com Crist, el que es vol passi per humiliar-se i sotmetre’s per amor. No es tracta, per tant, que actuem només com si fóssim lliures: si volem de veritat seguir Jesús, hem de buscar en nosaltres aquesta font de llibertat autèntica que és la nostra filiació divina i comportar-nos d’acord amb ella, de manera que assolim la llibertat d’esperit, que «... és aquesta capacitat i actitud habitual d’obrar per amor, especialment en l’afany de seguir el que, en cada circumstància, Déu demana a cadascú».9

Insistir-hi es traduirà en l’espontaneïtat i la iniciativa amb què ens comportem, i en què no ens deixem torturar per la por. I és que la falta de llibertat es revela sovint en la nostra tendència a moure’ns per por. Els teòlegs anomenen temor servil aquell del qual s’aparta del pecat per temor del càstig. Aquest temor pot ser un inici per tornar a Déu, però la vida cristiana no s’hi pot recolzar, ja que «Déu ens ha estimat primer, estimem també nosaltres» (1 Jn 4, 19) i hem d’actuar «pensant que sereu judicats per una llei de llibertat» (Jm 2, 12).

La por es pot manifestar en molts àmbits de la nostra vida. El que tem, encara que vol el bé, té present davant de tot el mal que vol fugir. Per això, quan la por és el motor de la nostra conducta, fàcilment ens encongim i ens compliquem fins al punt que s’enfosqueixen els veritables motius dels nostres actes i els béns que perseguim. Però si estimem Déu, si el volem estimar, Ell ens allibera de la por, perquè per als que estimen Déu tot coopera per al bé (cf. Rm 8, 28). Aquesta convicció foragita els nostres temors infundats i ens permet agradar plenament la llibertat dels fills de Déu i actuar amb alegria i responsabilitat.

És veritat que no diem sí a Déu una vegada per sempre. Som éssers temporals i hem de renovar i fer créixer en el temps la nostra resposta. A més, perquè estem cridats a respondre lliurement, el Senyor busca de nosaltres una resposta cada vegada més autèntica. De vegades fins i tot sembla que s’oculta, perquè la nostra adhesió es torni més lliure i més plena, per purificar-la de motius externs i circumstancials, perquè no estigui moguda per la por, sinó per l’amor. Aquesta circumstància no ens ha d’inquietar. És una invitació a la fidelitat, que no és la conservació d’una cosa que ja s’ha fet, sinó la renovació joiosa, en les circumstàncies més diverses, d’una donació a Déu que vol ser liberal i desinteressada. La fidelitat ens porta a tornar sovint sobre el nostre sí per fer-lo més ple i per edificar des d’ell la nostra vida interior, des d’aquest punt en què es troben la gràcia de Déu i la nostra intimitat més profunda.

Recordar sovint que no som autòmats ni animals sotmesos a l’instint, sinó criatures lliures, amb un futur obert que depèn de la nostra iniciativa, ens ajudarà a sortir de l’anonimat i a viure la nostra vida davant de Déu i davant dels homes en primera persona, sense delegar en ningú la responsabilitat que l’acompanya. Així serem capaços d’entaular amb Déu un diàleg autèntic, una relació personal en la qual pugui forjar una amistat veritable i profunda. I fruit d’aquesta amistat amb Déu, la nostra ànima es desbordarà en una set apressant per portar aquest amor de Déu i aquest sentit de llibertat que l’acompanya a totes les persones. També a través de l’amistat, perquè «l’amistat mateixa és apostolat; l’amistat mateixa és un diàleg, en el qual donem i rebem llum; en el qual sorgeixen projectes, en un mutu obrir-se horitzons; en el qual ens alegrem pel que és bo i ens basem en el que és difícil; en el qual ho passem bé, perquè Déu ens vol contents».10

José Ignacio Murillo

Notes

1 1 Gregorio de Nisa, La creación del hombre, 4.

2 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017, núm. 8.

3 F. Ocáriz, Carta pastoral, 9.I.2018, núm. 1.

4 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 17.

5 «(…) Però li va donar el lliure arbitri, pel qual es pot adreçar a Déu, que el faci benaventurat. Ja que el que podem fer pels nostres amics, d’alguna manera ho podem fer per nosaltres mateixos», Tomàs d’Aquino, Summa Teològica, I-II, q. 5 a. 5 ad 1.

6 Sant Josepmaria, A solas con Dios, núm. 324.

7 És Crist que passa, núm. 99.

8 Sant Josepmaria, Carta 14.IX.1951, núm. 38.

9 F. Ocáriz, Carta pastoral, 9.I.2018, núm. 5.

10 Ibídem, núm. 14.

Tornar a l'índex

La gratitud ens mou a la lluita

«De manera semblant, un home que havia de fer un llarg viatge va cridar els seus servents i els va confiar els seus béns. A un li donà cinc talents; a l’altre, dos, i a l’altre, un: a cada un segons la seva capacitat» (Mt 25, 14-15). La història de Jesús sobre els talents ens és molt familiar i, com tota l’Escriptura, no ens deixa mai de convidar a una comprensió més gran de la nostra vida de relació amb Déu.

En el fons, la paràbola parla d’un home que confia generosament gran part de les seves riqueses a tres dels seus servents. En fer-ho, no els tracta com a simples servents, sinó que els implica en els seus negocis. Vist d’aquesta manera, sembla que confiar és precisament el verb adequat: no els dona instruccions detallades ni els diu exactament què han de fer. Ho deixa a les seves mans. Si s’ha de jutjar per la seva reacció —l’afany amb què s’esforcen per multiplicar la riquesa del seu senyor—, dos d’ells ho van comprendre de seguida. Van experimentar el gest del seu senyor com un senyal de confiança. Fins i tot podríem dir que ho veien com un gest d’amor, i per això buscaven amorosament agradar-li, encara que no se’ls haguessin donat més exigències o condicions.«El qui havia rebut cinc talents els va fer treballar i va guanyar-ne cinc més» (Mt 25, 16).De la mateixa manera, el que tenia els dos talents en va guanyar dos més.

L’altre servent, en canvi, percep una cosa molt diferent. Sent que se l’està posant a prova i que, per tant, no ha de fracassar. Per a ell, és molt important no prendre una decisió equivocada. Però el qui n’havia rebut un se’n va anar a fer un clot a terra i va amagar-hi els diners del seu amo» (Mt 25, 18). Tem disgustar el seu amo, així com les conseqüències que imagina que podrien resultar d’aquest enuig. Per això, li diu: «Senyor, sabia que ets un home dur, que segues on no has sembrat i reculls on no has escampat. Vaig tenir por i vaig amagar a terra el teu talent. Aquí tens el que és teu.» (Mt 25, 24-25). Com que creu que el seu amo és dur i injust, no sent que se li confiï res. Ho veu com una prova onerosa, i no com una oportunitat. I com que no volia fallar en aquesta prova, tria actuar de la manera més segura possible amb les pertinences i els interessos d’una altra persona. El resultat és una actitud freda i indiferent: «Aquí tens el que és teu» (Mt 25, 25).

Aquestes dues reaccions, tan diferents, ens poden ajudar a considerar com estem responent al que Déu Pare nostre ens ha confiat: la nostra vida, la nostra vocació cristiana. Totes dues coses tenen un valor immens davant dels seus ulls. I Ell les ha posades a les nostres mans. Com és la nostra resposta?

Lluitar per agraïment, no per por

Per als dos primers servents de la paràbola, la confiança del seu senyor era un veritable regal. Sabien que no se’l mereixien, no tenien dret a esperar d’ell un encàrrec semblant. D’una manera nova, van entendre que la relació amb el seu amo no es basava en l’èxit o el fracàs del que feien, sinó en com els veia ell. Més enllà del que eren de fet en el moment present, era capaç d’intuir el que podien arribar a ser. Vist d’aquesta manera, és fàcil imaginar el profund sentit de gratitud que devia brollar dels seus cors. Rebre una mirada d’esperança és un autèntic do, i la resposta més natural a un regal és voler donar alguna cosa a canvi.

Si no tenim present això, podem confondre la importància de la lluita en la nostra vida cristiana. Si ens esforcem per aconseguir èxit per així merèixer ser estimats, és molt difícil que la lluita ens porti a experimentar una pau genuïna. Esforçar-se per ser estimat, encara que sigui inconscientment, sempre significa que els fracassos i els contratemps conduiran a un profund descoratjament o, pitjor encara, al fet que l’amargor envaeixi l’ànima. En canvi, fonamentar la nostra lluita en la gratitud ens ajuda a evitar aquest perill.

La paràbola també suggereix que els dos primers servents van rebre aquell do amb un sentit de missió, una missió única i personal. L’amo, se’ns diu, va donar a cadascú «segons la seva capacitat» (Mt 25, 15). És poc probable que els servents tinguessin alguna experiència prèvia d’inversió i supervisió de grans sumes de riquesa. Tanmateix, en confiar-hi, en mirar-los segons el que podien arribar a ser, el seu senyor els cridava de fet a ser més, a esforçar-se per assolir el que encara no eren. En altres paraules, amb aquell do els conferia una missió del tot particular. I, com que van veure el do en aquests termes, van estar inspirats i animats per estar a l’altura d’aquesta crida. Van fer seus els assumptes del seu senyor i es van esforçar per emprendre una cosa de la qual encara no tenien experiència. Es van llançar a aprendre, a créixer i a desafiar-se a si mateixos, per gratitud, menyspreant qualsevol por.

Com en la paràbola, Déu Pare també ens crida a cadascú de nosaltres, d’acord amb el que Ell veu que podem arribar a ser. Això és el més important, i el que volem descobrir de nou en la nostra oració: com ens veu Déu, i no com ho fem nosaltres mateixos. Ens volem assegurar que la nostra lluita se centri en Ell, no en nosaltres. Precisament perquè puc estar segur de l’actitud de Déu cap a mi, em puc oblidar de mi mateix i llançar-me a desenvolupar i fer créixer les riqueses que se m’han confiat per a la seva glòria i per al benefici dels altres. Aquesta lluita ens portarà a créixer en les virtuts de la fe, l’esperança i la caritat, i en totes les virtuts humanes que ens permeten treballar amb excel·lència i ser veritables amics dels nostres amics.

Una lluita inspirada en l’exemple de Jesús

Cadascú de nosaltres anhela la pau i el consol, un descans a tots els nostres esforços. Jesús ho entén perfectament, i per això ens convida: «Veniu a mi tots els qui esteu cansats i afeixugats, i jo us faré reposar. Accepteu el meu jou i feu-vos deixebles meus, que sóc benèvol i humil de cor, i trobareu el repòs, perquè el meu jou és suau, i la meva càrrega, lleugera» (Mt 11, 28-30). Aquest descans l’experimentarem plenament al final dels temps, quan ressuscitem i tota la creació s’ompli de Déu com les aigües omplen els mars (cf. Is 11, 9). En el moment present, en canvi, la pau i el descans que Jesús ens ofereix van íntimament lligats a la necessitat de prendre el seu jou i lluitar per seguir-lo.

«Si algú vol venir amb mi, que es negui a ell mateix, que prengui la seva creu i que em segueixi» (Mc 8, 34). Les paraules de Jesús no són un requisit sever, imposat arbitràriament. Al contrari, són font d’un immens consol. Crist va davant nostre i experimenta en la seva pròpia carn els desafiaments, temors i dolors que sorgeixen, en un món marcat pel pecat, en respondre lliurement a la crida del Pare. Jesús no ens demana des de lluny que lluitem, sinó que ha estat allà abans que nosaltres; sempre ens precedeix. «No tenim pas un gran sacerdot incapaç de compadir-se de les nostres febleses: ell, de manera semblant a nosaltres, ha estat provat en tot, encara que sense pecar. Per tant, acostem-nos confiadament al tron de la gràcia de Déu, perquè es compadeixi de nosaltres, ens mostri el seu favor i ens concedeixi, quan sigui l’hora, l’ajuda que necessitem» (He 4, 15-16). El Senyor ens proposa una cosa que Ell mateix ja ha viscut.

Parlant de la manera en què Simó de Cirene va portar la creu amb Jesús, sant Josepmaria ens anima a cadascú a descobrir en la nostra vida com ser cirineus: «Fer-se voluntàriament Cirineu de Crist, acompanyar tan de prop la seva Humanitat adolorida, reduïda a una desferra, per una ànima enamorada no significa cap desventura, ens dona la certesa de la proximitat de Déu, que ens beneeix amb aquesta elecció».1 El descobriment consisteix en què la meva lluita —una lluita que podria sentir com a injusta, de la mateixa manera que Simó— la porto endavant amb Jesús. Es tracta d’una unió amb Ell en el moment present, en l’esforç, i no només quan he tingut èxit. Acceptar-la voluntàriament, com a conseqüència inherent al do de la meva vocació cristiana, suposa obrir la porta al descobriment que Jesús mateix s’està esforçant en mi i amb mi. Per tant, «no es porta una creu qualsevol, es descobreix la Creu de Crist amb el consol que el Redemptor és qui es compromet a suportar-ne el pes».2

Alhora, el Senyor també ens convida a veure els resultats d’una vida que abraça la Creu: la victòria sobre el pecat i la mort, i la seva glorificació pel Pare. A causa de la Resurrecció, en Jesús tenim una prova absolutament infrangible del valor que té esforçar-se per ser fidel al que el nostre Déu Pare ens ha confiat. Com ens diu sant Pau: «Els sofriments que ara passem són lleugers i d’un moment, però van acumulant un pes incomparablement immens de glòria, que durarà per sempre» (2 Co 4, 17). Juntament amb Jesús podem mirar la Creu i veure-hi no un dolor inútil i sense sentit, sinó victòria i redempció. D’aquesta manera, serem capaços d’emmarcar els desafiaments i les dificultats que necessàriament sorgeixen quan intentem seguir fidelment Crist en el seu exemple per multiplicar i fer fructífer el que el Pare li havia confiat.

La gràcia transfigura la lluita, sense eliminar-la

Potser el servent que va enterrar el talent es va sentir desconcertat, entristit fins i tot per l’esforç que implicava el que veia fer als seus companys. Comparant-s’hi, i potser sentint-se inadequat per a aquesta tasca, va buscar un camí més fàcil i segur. Així que va cavar un clot i va enterrar-hi el regal que se li havia confiat, juntament amb totes les possibilitats que venien amb aquest. Aquesta trama bàsica es repeteix cada vegada que evitem l’esforç i la incomoditat que comporta perseguir qualsevol cosa que valgui la pena en la vida. No hem d’oblidar que la lluita i l’esforç en la cerca amorosa del bé no són injustos ni arbitraris. Formen part de la naturalesa mateixa de la vida, la vida que el Senyor ha santificat. En el nostre camí a la terra, la unió amb Jesús es produirà precisament a través d’una lluita lliure i amorosa per créixer en les virtuts sobrenaturals i humanes. Perquè la gràcia no substitueix la dinàmica pròpia de la vida humana, sinó que la uneix a Déu.

Si tenim això en compte, els nostres esforços i la nostra lluita no seran una expressió d’autosuficiència o de neopelagianisme. No hem d’oblidar mai que, com escrivia sant Pau als filipencs, «és Déu qui, per la seva benvolença, impulsa tant la vostra voluntat com les vostres accions» (Fl 2, 13). La lluita, doncs, no s’oposa a l’acció de la gràcia en nosaltres. En el fons, el creixement en les virtuts teologals no és res més que amor —diví i humà—, i la santedat, precisament, és «la plenitud de la caritat».3

Sant Josepmaria expressa aquesta mateixa veritat teològica des de la perspectiva de l’oració: «Després, mentre parlaves amb el Senyor en la teva oració, has entès més clarament que lluita és sinònim d’Amor, i li has demanat un Amor més gran, sense por al combat que t’espera, perquè lluitaràs per Ell, amb Ell i en Ell».4 Com més intentem viure la nostra lluita com a amor, més ens commourà el desig que aquest amor, aquesta lluita, augmenti. Superarem la temptació d’enterrar el que hem rebut pel desig d’evitar les incomoditats i, al seu lloc, ho invertirem en tot l’afany que aquest encàrrec necessàriament implica.

Lliures per créixer, lliures per aprendre

A la carta pastoral del 9 de gener, el Pare ens ajuda a considerar més profundament la relació íntima entre llibertat i lluita en les nostres vides: «Com més lliures som, més podem estimar. I l’amor és exigent: “tot ho excusa, tot ho creu, tot ho espera, tot ho suporta” (1 Co 13, 7)».5 Alhora, com més estimem, més lliures ens sentim, fins i tot en moments difícils o desagradables. «Com més intensa és la nostra caritat, més lliures som. També actuem amb llibertat d’esperit quan no tenim ganes de fer alguna cosa o això ens resulta especialment costós, si ho fem per amor, és a dir, no perquè ens agrada, sinó perquè ens dona la gana».6

No es tracta d’una tècnica per aconseguir fer el que no ens ve de gust fer, esborrar una realitat ombrívola amb les paraules “amor” i “llibertat”. Més aviat, es tracta d’una veritat profunda de les nostres ànimes que cadascun de nosaltres està convidat a descobrir. Com més ens identifiquem amb el do que Déu ens ha concedit, amb els nostres talents i la nostra missió, més disposats estarem a lluitar, quan calgui, per cuidar i conrear aquest do. No ens mouran la por, ni el pes de l’obligació, sinó l’agraïment a Déu i el desig de correspondre al seu Amor. «La fe en l’amor de Déu per cadascuna i per cadascú (cf. 1 Jn 4, 16) ens porta a correspondre per amor. Nosaltres podem estimar perquè Ell ens ha estimat primer (cf. 1 Jn 4, 10). Saber que l’Amor infinit de Déu es troba no només en l’origen de la nostra existència, sinó en cada instant, perquè Ell és més íntim a nosaltres que nosaltres mateixos, ens omple de seguretat».7

En els últims temps s’ha treballat molt per entendre de nou la importància de la lluita dins del desenvolupament humà integral, especialment en l’àrea del treball professional i l’educació. «Penseu una mica en els col·legues vostres que es destaquen pel prestigi professional, per l’honradesa, pel servei abnegat: ¿que no esmercen moltes hores de la jornada —i fins i tot de la nit— en aquesta feina? Que no tenim res a aprendre d’ells».8 Segurament en podem aprendre a lluitar millor, i així ser lliures per estimar més. A més, els qui lluiten millor solen tenir una lluita oberta. No veuen les seves habilitats —els seus talents— com una cosa fixa o determinada. Com els dos primers servents de la paràbola de Jesús, entenen que el que se’ls confia està destinat a créixer a través de l’esforç i la lluita. Si seguim aquest exemple, advertirem que la lluita en si mateixa val la pena: els contratemps i les dificultats ja no apareixeran com a fracassos, sinó com a oportunitats per aprendre i millorar; no experimentarem l’esforç com una carència, sinó com un senyal de progrés; i, en lloc de sentir-nos ferits perquè vegin els nostres defectes, voldrem conèixer la nostra debilitat i rebre el consell dels altres.

Possiblement els dos primers servents de la paràbola van creure que el que se’ls havia confiat podia créixer. Van ser atrets i inspirats per la confiança del seu amo. Nosaltres ens podem sentir igualment inspirats, igualment lliures, quan descobrim una vegada més com l’amor del nostre Déu Pare es troba en la missió única que ens ha confiat a cadascun de nosaltres. Una missió que implica sacrifici i lluita per dur-la a terme.

El Senyor ens ha confiat una missió meravellosa. Ha volgut comptar amb nosaltres per fer present el seu Amor infinit enmig del món en què vivim. Per això, «saber que Déu ens espera en cada persona (cf. Mt 25, 40), i que vol fer-se present en les seves vides també a través de nosaltres, ens porta a intentar donar amb les mans plenes el que hem rebut. I en la nostra vida, filles i fills meus, hem rebut i rebem molt d’amor. Donar-lo a Déu i els altres és l’acte més propi de la llibertat. L’amor realitza la llibertat, la redimeix: la fa trobar-se amb el seu origen i amb el seu final, en l’Amor de Déu».9 Els dos servents que van conrear el do del seu amo finalment van descobrir una recompensa molt més gran que la que podien haver imaginat: «Molt bé, servent bo i fidel! Has estat fidel en poca cosa; jo t’encomanaré molt més. Entra al goig del teu Senyor» (Mt 25, 23). Aquest és el goig que busquem, i és també el goig que ens acompanya en la nostra lluita, ple de l’esperança que va fer exclamar a sant Pau: «Jo penso que els sofriments del món present no són res comparats amb la glòria que s’ha de revelar en nosaltres» (Rm 8, 18).

Justin Gillespie

Notes

1 Sant Josepmaria, Amics de Déu, 132.

2 Ibídem.

3 Sant Josepmaria, Solc, 739.

4 Ibídem, núm. 158.

5 F. Ocáriz, Carta pastoral, 9.I.2018, núm. 5.

6 Ibídem.

7 Ibídem, núm. 4.

8 Amics de Déu, núm. 60

9 F. Ocáriz, Carta pastoral, 9-I-2018, núm. 4.

Tornar a l'índex

Com si s’encengués un llum dins nostre

Hi ha una escena als primers capítols del llibre dels Actes que no ha perdut un bri de força. Després d’haver estat empresonats, els apòstols són miraculosament alliberats per un àngel i, en lloc de fugir de les autoritats, tornen al temple a predicar. De nou, són arrestats i conduïts davant dels prínceps dels sacerdots. Aquests, sorpresos del que veuen, els diuen: «Us vam prohibir severament d’ensenyar en el nom de Jesús». Els apòstols, lluny d’esporuguir-se, responen: «Cal obeir Déu abans que els homes» (Act. 5, 28-29).

Els primers cristians van heretar aquesta convicció profunda. El llibre dels Actes en recull múltiples exemples, i la història dels primers segles del cristianisme és prou eloqüent. Amb la naturalitat del que és autèntic, una vegada i una altra ens trobem amb la mateixa necessitat: «Nosaltres no podem deixar d’anunciar el que hem vist i sentit» (Act. 4, 20). Els creients són capaços d’afrontar càstigs, i fins i tot la mort, sense perdre l’alegria. Hi ha alguna cosa al seu cor que els fa feliços, una plenitud i una vida que ni tan sols la mort els pot treure, i que no poden deixar de compartir. Per a nosaltres, que hem arribat a l’Església molt temps després, sorgeix clara una pregunta: És tot això quelcom propi del passat? O nosaltres hauríem de viure una cosa semblant?

L’actualitat de la crida

Potser ens sembla que entre nosaltres i els primers cristians hi ha un abisme, que ells tenien un grau de santedat que mai no podrem assolir, que la proximitat física amb Jesucrist (o almenys amb algun dels Dotze) els va fer poc menys que impecables i els va omplir d’un ardor que res ni ningú no podia apagar. En realitat, n’hi ha prou amb obrir l’Evangeli per adonar-nos que no és així.

Moltes vegades els apòstols es presenten com homes amb misèries: tant com nosaltres. D’altra banda, no tenen cap preparació intel·lectual especial. Jesús envia als primers setanta-dos quan fa tot just unes quantes setmanes que són amb Ell... (cf. Lc 10, 1-12). Tanmateix, els fidels de la primera Església tenen molt clara una cosa: que Jesucrist, el Senyor, ha mort i ha ressuscitat per cadascun d’ells, que els ha lliurat el do de l’Esperit Sant i que compta amb ells perquè aquesta salvació arribi al món sencer. No és qüestió de preparació, ni de tenir unes condicions excepcionals per a l’apostolat; es tracta senzillament d’acollir la crida de Crist, d’obrir-se al seu do i de correspondre-hi amb la vida mateixa. Potser per això el Papa Francesc ens ha volgut recordar, amb paraules de sant Pau, que «a cadascun de nosaltres el Senyor ens va triar “perquè fóssim sants, irreprensibles als seus ulls” (Ef 1, 4)».1

L’Església de tots els temps és conscient que ha rebut de Crist una crida i, amb aquesta, una tasca; és més, ella mateixa és aquesta crida i és aquesta tasca: l’Església «és missionera per la seva naturalesa, ja que pren el seu origen de la missió del Fill i de l’Esperit Sant, segons el designi de Déu Pare».2 No es tracta d’un bonic desig, o d’una empresa humana, sinó que la seva «missió continua i desenvolupa al llarg de la història la missió del mateix Crist».3 En altres paraules, l’Església —i, en ella, cadascun dels seus fidels— és continuació de la missió de Crist, que va ser enviat a la terra per fer present i portar a consumació l’Amor de Déu per les seves criatures. I això és possible perquè el Senyor el va enviar —i ens envia— a l’Esperit Sant, que és el principi d’aquest Amor mateix.

Així doncs, també nosaltres som fruit d’una crida, i la nostra vida consisteix en una tasca al món i per al món. La nostra vida espiritual i la idea que tenim de l’apostolat canvien quan les considerem en aquesta perspectiva. El Senyor ens ha buscat i ens envia al món per compartir amb tots la Salvació que hem rebut. «Aneu, prediqueu l’Evangeli... Jo seré amb vosaltres...». —Això ha dit, Jesús... i t’ho ha dit a tu».4 A mi: a cadascuna i a cadascun. En la presència de Déu, podem considerar: «Soc cristià perquè Déu m’ha cridat i m’ha enviat...». I des del fons del cor, moguts per la força del seu Esperit, contestarem amb les paraules del Salm: «Déu meu, vull fer la teva voluntat!» (cf. Sl 40, 8-9)

L’experiència d’un mandat imperatiu

Durant els anys cinquanta, quan viatjava per Europa per visitar els primers fidels de l’Opus Dei que havien marxat a diferents països per posar en marxa la tasca apostòlica de l’Obra, sant Josepmaria «dirigia sovint l’oració de la tarda dels qui l’acompanyaven, i els feia considerar el text evangèlic en què el Senyor diu als apòstols: Us he escollit perquè aneu..., ut eatis».5 Era com una tornada. Intentava que les paraules de Jesús ressonessin als cors de qui tenia a prop. Així intentava que es reafirmessin en la veritat que donava sentit a la seva vida i que mantinguessin viu el sentit de missió que posava en moviment tota la seva existència: «No m’heu escollit vosaltres a mi; soc jo qui us he escollit a vosaltres i us he confiat la missió d’anar pertot arreu i donar fruit, i un fruit que duri per sempre» (Jn 15, 16).

Hem llegit —i hem escoltat— moltes històries de les primeres persones que van seguir el Senyor a l’Opus Dei: el primer cercle, a l’asil de Porta Coeli; la primera Residència, al carrer Ferraz; la intensa vida de família que sant Josepmaria va intentar conrear durant els anys dramàtics de la Guerra civil; la primera expansió per Espanya; l’arribada a Roma; la ràpida expansió per tot el món... Aquells joves —i no tan joves— seguien el Fundador conscients d’estar seguint una autèntica crida de Déu. A través de l’Obra, havien trobat Jesucrist i havien descobert un tresor pel qual valia la pena donar la vida sencera: l’Amor de Crist, la missió de portar aquest Amor al món sencer, d’apropar moltes persones a la seva calor, d’encendre els cors en aquest foc diví. No necessitaven que ningú els ho recordés: els urgia estendre l’incendi. És molt comprensible: «El bé sempre tendeix a comunicar-se. Tota experiència autèntica de veritat i de bellesa busca per si mateixa la seva expansió».6

Uns eren joves i entusiastes, d’altres, potser més freds i racionals; però tots estaven convençuts que, darrere d’aquell jove sacerdot i de l’obra que tenia entre mans, hi havia un voler explícit de Déu. Per això van ser capaços de seguir la invitació del Senyor, deixar-ho tot i seguir-lo. Havien experimentat allò que sant Josepmaria els repetia: «No oblideu, fills meus, que no som ànimes que s’uneixen a altres ànimes, per fer una cosa bona. Això és molt... però és poc. Som apòstols que complim un mandat imperatiu de Crist».7 I, com que seguien Jesús amb plena llibertat, aquell mandat no els pesava. Al contrari. És el que també els repetia el Fundador: «Aquesta convicció sobrenatural de la divinitat de l’empresa us acabarà donant un entusiasme i amor tan intens per l’Obra, que us sentireu felicíssims sacrificant-vos perquè es faci realitat».8 No necessitaven que ningú els glossés el sentit d’aquestes paraules: ho vivien.

No fem apostolat, som apòstols!

Contemplar les històries dels inicis no ens deixa indiferents. Han passat molts segles des de la predicació apostòlica. Encara no han passat cent anys des de la Fundació de l’Obra. Tota la història de l’Església ens permet comprendre que la crida del Senyor continua ressonant a través dels segles, al cor de cada creient —al nostre. L’Amor s’ha presentat en la nostra vida, hem estat assolits per Crist (cf. Fl 3, 12): a cadascuna i a cadascun ens correspon abraçar aquest Amor i deixar que les nostres vides siguin transformades per Ell. Una cosa va unida a l’altra. Com més centrada està la nostra vida en Crist, més «s’enforteix el sentit de missió de la nostra vocació, amb una entrega plena i alegra».9

Els primers i les primeres de l’Obra, com aquells primers cristians, van trobar Jesucrist, van abraçar amb totes les seves forces el seu Amor i la missió que els presentava, i van veure com la seva vida es transformava d’una manera meravellosa. En ells es va complir el mateix que el Pare ha ens volgut recordar poc després de la seva elecció: «Som lliures per estimar un Déu que crida, un Déu que és amor i que posa en nosaltres l’amor per estimar-lo i estimar els altres. Aquesta caritat ens dona plena consciència de la nostra missió, que no és “un apostolat exercit de manera esporàdica o eventual, sinó habitualment i per vocació, prenent-lo com l’ideal de tota la vida”».10

La missió apostòlica, que omple tota la vida, no és un encàrrec que algú ens imposa, ni una càrrega que cal sumar a les nostres obligacions quotidianes; és l’expressió més exacta de la nostra pròpia identitat, que la crida ens va descobrir: «No fem apostolat, som apòstols!».11 Alhora, en viure aquesta missió es reforça la nostra identitat d’apòstols. En aquest sentit, la vida de sant Pau és sempre una font d’inspiració. Quan es llegeix la història dels seus viatges, crida l’atenció la quantitat de vegades en què la seva missió no assoleix el resultat esperat. En el primer, per exemple, és rebutjat pels jueus a Antioquia de Pisídia, i més tard és expulsat de la ciutat; es veu obligat a fugir d’Iconi, amenaçat de mort; és lapidat en una ciutat de Licaònia... (cf. Act. 13-14).

Amb tot, l’apòstol de la gent no perd de vista la crida que Jesús li va dirigir camí de Damasc, i que després va concretar en aquesta ciutat. Per això, no es cansa de repetir: «L’amor del Crist ens té agafats!» (2 Co 5, 14). Fins i tot quan escriu a una comunitat que encara no el coneix, no tem presentar-se com «Pau, servent de Jesucrist, cridat a ser apòstol, escollit per a anunciar l’evangeli de Déu» (Rm 1, 1). Aquest és ell: l’«apòstol per vocació». I de seguida s’adreça als fidels com a «cridats per Jesucrist (...) estimats de Déu, cridats a ser sants» (Rm 1, 6-7). Pau se sap cridat per Déu, però és igualment conscient que, en realitat, tots els fidels ho som.12 El seu sentit de missió el porta a viure una fraternitat que va més enllà dels llaços terrenals. De manera anàloga, a la pregunta «Qui soc jo?», podríem respondre: «Soc algú estimat per Déu, salvat per Jesucrist; elegit per ser apòstol, cridat a portar a moltes persones l’Amor que he rebut. Per això, l’apostolat no és per a mi un encàrrec... sinó una necessitat». Després d’haver trobat Jesucrist, sabem que som sal i llum, i per això no podem deixar de donar sabor, d’il·luminar, siguem on siguem. Aquest és un dels descobriments que revoluciona la vida espiritual i que ningú no pot fer per mi.

Amb la força de l’Esperit Sant

Quan descobrim el Senyor en la nostra vida, quan ens sabem estimats, cridats, elegits, i ens decidim a seguir-lo, «és com si s’encengués una llum dins nostre; és un impuls misteriós, que empeny l’home a dedicar les seves energies més nobles a una activitat que, amb la pràctica, arriba a prendre cos d’ofici».13

La missió apostòlica és, en primer lloc, «com si s’encengués un llum dins nostre». La foscor pròpia de l’existència, que consisteix a no conèixer amb certesa el sentit de la nostra vida, s’esvaeix. La invitació que Jesucrist ens dirigeix ens permet comprendre el nostre passat i, alhora, ens ofereix una ruta clara per al futur. Jesús mateix va viure així la seva vida a la terra. Quan multitud de persones li demanen que es quedi en un lloc, Ell sap que ha de continuar el seu viatge, perquè «per això he estat enviat» (Lc 4, 43). Fins i tot en encarar la seva Passió, es manté serè i confiat, i davant del jutge romà no dubta: «Jo he nascut i he vingut al món per donar testimoni de la veritat» (Jn 18, 37).

Viure amb sentit de missió és saber-se en tot moment enviats pel Senyor per portar el seu Amor a qui tenim a prop: per a això hem estat creats. I és també decidir en cada moment què hem de fer, en funció d’aquesta missió que dona contingut i finalitat al nostre pas per la terra. Hi pot haver dificultats, obstacles, contradiccions; hi haurà moments de foscor; però l’estrella que marca el nord continua brillant sempre al firmament. La meva vida té un perquè, hi ha una llum que em permet orientar-me.

Aquesta llum de la missió és alhora impuls. Però no ho és com una força humana. Per descomptat, en la nostra vida hi haurà moments d’entusiasme sensible, en què experimentarem un desig encès de transmetre el foc de Crist als qui tenim a prop. Tanmateix, qualsevol que faci una mica de temps que segueix el Senyor, ha pogut comprovar que l’impuls humà ve i va. Això no té res de dolent: és humà, i els sants són els primers que ho han viscut, com ens recorda, sense anar més lluny, la vida del beat Àlvar del Portillo. Com és sabut, poc després de demanar l’admissió a l’Obra, va haver d’escriure al Fundador per reconèixer que li havia passat l’entusiasme.14

En tot això, convé no perdre de vista que l’autèntica força, el dinamisme que ens porta a sortir de nosaltres mateixos per servir els altres «no és una estratègia, sinó la força mateixa de l’Esperit Sant, Caritat increada».15 En efecte, «cap motivació no serà suficient si no crema als cors el foc de l’Esperit», i per això precisament, «per mantenir viu l’ardor missioner, fa falta una confiança decidida en l’Esperit Sant, perquè Ell “ve a ajudar la nostra feblesa” (Rm 8, 26). Però aquesta confiança generosa s’ha d’alimentar i, per a això, el necessitem invocar constantment».16 Els fidels de l’Opus Dei l’invoquem diàriament en la Santa Missa, en algunes oracions vocals com el Sant Rosari o les Pregàries de l’Obra. De vegades, també ens ajudarà anar a alguna oració dirigida especialment a Ell, com la Seqüència de Pentecosta, l’Himne Veni Creator Spiritus, o tantes altres oracions que al llarg dels segles se li han dedicat. En totes li demanem que vingui, que ens transformi, que ens ompli de l’Amor i la força que van moure el Senyor. Li demanarem llavors: «Esperit d’amor, creador i santificador de les ànimes, la primera obra del qual és transformar-nos fins a assemblar-nos a Jesús, ajuda’m a semblar-me a Jesús, a pensar com Jesús, a parlar com Jesús, a estimar com Jesús, a patir com Jesús, a actuar en tot com Jesús».17

Així, l’impuls transformador de l’Esperit Sant ens donarà un cor encès com el de Jesucrist, i la missió apostòlica es convertirà en la sang que mourà el nostre cor. Si ens deixem portar per l’Amor de Déu, si estem atents a les seves inspiracions i fem cas a aquests petits gestos que Ell ens indica, l’apostolat es converteix en l’ofici que constitueix la nostra pròpia identitat. No necessitarem proposar-nos-ho, ni tampoc no necessitarem estar en un lloc o en un context determinats per actuar com a apòstols. De la mateixa manera que algú és metge (i no només fa de metge), i no deixa de ser-ho en cap lloc o circumstància (en un autobús on es mareja una persona, durant les vacances, entre setmana i en cap de setmana, etc.), nosaltres som apòstols en tots els llocs i circumstàncies. En el fons, es tracta d’una cosa tan senzilla com ser el que ja som: «Tots els qui són guiats per l’Esperit de Déu són fills de Déu» (Rm 8, 14). El més important és que estiguem oberts a l’acció del Paràclit, atents per «reconèixer com podem complir millor aquesta missió que se’ns ha confiat en el Baptisme»18 i que constitueix la realització de la nostra pròpia vida.

Lucas Buch

Notes

1 Papa Francesc, Ex. Ap. Gaudete et Exultate, 19.III.2018, núm. 2.

2 Concili Vaticà II, Decret Ad Gentes, 7.XII.1965, núm. 2.

3 Ibídem, núm. 5.

4 Sant Josepmaria, Camí, núm. 904.

5 A. Vázquez de Prada, El fundador del Opus Dei, vol. 3, Rialp, Madrid 2003, p. 339

6 Papa Francesc, Ex. Ap. Evangelii Gaudium, 24.XI.2013, núm. 9.

7 Sant Josepmaria, Instrucción 19.III.1934, núm. 27; la cursiva és de l’original; a: Camino. Edición crítico-histórica, nota al núm. 942.

8 Sant Josepmaria, Instrucción 19.III.34, núm. 49, a. A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. 1, Rialp, Madrid 1997, p. 576.

9 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017, núm. 8.

10 Ibídem, núm. 9.

11 Íd.

12 D’aquí ve precisament el terme Església, ekklesía, que literalment significa «els convocats», és a dir, «tots nosaltres, que hem estat batejats i creiem en Déu, som convocats pel Senyor», YouCat: Catecisme jove de l’Església Catòlica, núm. 121.

13 Sant Josepmaria, Carta 9-I-1932, n. 9.

14 Cf. Sant Josepmaria, Camino. Edición crítico-histórica, comentari al núm. 994.

15 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017, núm. 9.

16 Papa Francesc, Ex. Ap. Evangelii Gaudium, 24.XI.2013, núm. 261 i 280, respectivament. En aquest mateix document, ens suggeria: «Invoquem-lo avui, ben basats en l’oració, sense la qual tota acció corre el risc de quedar-se buida i l’anunci finalment manca d’ànima» (Ibídem, núm. 259).

17 A. Riaud, La acción del Espíritu Santo en las almas, Palabra, Madrid, 1983, p. 49-50. Algunes oracions al Paràclit es poden trobar en el volum preparat per A. Burgos, Oraciones y plegarias al Espíritu Santo, Palabra, Madrid 1998.

18 Papa Francesc, Ex. Ap. Gaudete et Exultate, 19.III.2018, núm. 174.

Tornar a l'índex

Estem cridats a millorar el món i la cultura del nostre temps

Amb traços vius sant Lluc descriu la vida dels primers creients a Jerusalem després de Pentecosta: «Cada dia eren constants a assistir unànimement al culte del temple. A casa, partien el pa i prenien junts el seu aliment amb joia i senzillesa de cor. Lloaven Déu i eren ben vistos de tot el poble. I cada dia el Senyor afegia a la comunitat els qui acollien la salvació (Act. 2, 46-47)». Amb tot, aviat arribarien les contradiccions: la presó de Joan i Pere, el martiri d’Esteve i, finalment, la persecució oberta.

En aquest marc, precisament, l’evangelista narra una mica sorprenent: «Els qui s’havien dispersat van anar pertot arreu anunciant la bona nova de la Paraula» (Act. 8, 4). A qualsevol li crida l’atenció que, en moments en què la seva vida estava seriosament en perill, no renunciessin a continuar anunciant la Salvació. I no és un esdeveniment aïllat, sinó que reflecteix un dinamisme constant. Una mica més endavant hi ha una notícia similar: «Els qui s’havien dispersat amb motiu de la persecució que va seguir a la mort d’Esteve, van arribar fins a Fenícia, Xipre i Antioquia, sense predicar la paraula a ningú més que als jueus» (Act. 11, 19). Què movia aquells primers fidels a parlar del Senyor a qui trobaven, fins i tot en el mateix moment en què fugien d’una persecució? Els mou l’alegria que han trobat i que els omple el cor: «A vosaltres, doncs, us anunciem allò que hem vist i sentit, perquè també vosaltres tingueu comunió amb nosaltres» (1 Jn 1, 3). Ho anuncien, senzillament, «perquè la vostra joia sigui completa» (1 Jn 1, 4). L’Amor que s’ha creuat al seu camí... l’han de compartir. L’alegria és contagiosa. I això, no ho podríem viure també els cristians d’avui?

La via de l’amistat

Un detall d’aquesta escena del llibre dels Actes és molt significatiu. Entre aquells que s’havien dispersat «n’hi havia alguns de Xipre i de Cirene que, en arribar a Antioquia, anunciaven també als grecs la bona nova de Jesús, el Senyor» (Act. 11, 20). Els cristians no es movien en cercles especials, ni esperaven arribar a llocs idonis per anunciar la Vida i la Llibertat que havien rebut. Cadascú compartia la seva fe amb naturalitat, en l’ambient que li era més proper, amb les persones que Déu posava al seu camí. Com Felip amb l’etíop que tornava de Jerusalem, com el matrimoni d’Aquila i Priscila amb el jove Apol·lo (cf. Act. 8, 26-40; 18, 24-26). L’Amor de Déu que omplia el seu cor els portava a preocupar-se per totes aquestes persones, a compartir-hi aquell tresor «que ens fa grans i que pot fer més bons i feliços a qui el reben».1 Si partim de la proximitat amb Déu, ens podrem adreçar als qui ens són més propers per compartir el que vivim. Més encara, ens voldrem apropar a més i més gent, per compartir-hi la Vida nova que el Senyor ens dona. D’aquesta manera, ara com llavors, es podrà dir que «la mà del Senyor era amb ells, un gran nombre de persones van creure i es convertiren al Senyor» (Act., 11, 21).

Una segona idea que podem considerar en vista de la història és que, més que per una acció estructural i organitzada, l’Església creixia —i creix— per mitjà de la caritat dels seus fidels. L’estructura i l’organització arribarien més tard, precisament com a fruit d’aquesta caritat i al seu servei. En la història de l’Obra hem vist quelcom similar. Els qui primer van seguir sant Josepmaria estimaven els altres amb un afecte sincer, i aquest era l’ambient en què el missatge de Déu es va anar obrint camí. Com s’explica de la primera Residència: «“Els de Luchana 33” eren amics units pel mateix esperit cristià que transmetia el Pare. Per això, qui es va trobar a gust en l’ambient format entorn de Josep Maria i de les persones que eren al seu costat, va tornar. De fet, si bé un anava al pis de Luchana per invitació, s’hi quedava per amistat».2

Ens fa bé recordar aquests aspectes de la història de l’Església i de l’Obra quan, amb el creixement que han tingut al llarg dels anys, hi ha el risc que confiem més en les obres d’apostolat que en la labor que pot fer cadascuna o cadascun. El Pare ens ho ha volgut recordar últimament: «Les circumstàncies actuals de l’evangelització fan encara més necessari, si es pot, donar prioritat al tracte personal, a aquest aspecte relacional que és al centre de la manera de fer apostolat que sant Josepmaria va trobar en els relats evangèlics».3

En realitat, és natural que sigui així. Si el dinamisme propi de l’apostolat és la caritat que és do de Déu, «en un fill de Déu, amistat i caritat són una sola cosa: llum divina que dona calor».4 L’amistat és amor i, per a un fill de Déu, és autèntica caritat. Per això, no es tracta d’intentar tenir amics per fer apostolat, sinó que amistat i apostolat són manifestacions d’un mateix amor. Més encara, «l’amistat mateixa és apostolat; l’amistat mateixa és un diàleg, en el qual donem i rebem llum; en el qual sorgeixen projectes, en un mutu obrir-se horitzons; en el qual ens alegrem pel que és bo i ens basem en el que és difícil; en el qual ho passem bé, perquè Déu ens vol contents».5 No està de més que ens preguntem: com cuido els meus amics?; hi comparteixo l’alegria que procedeix de saber com soc d’important per a Déu? I, d’altra banda, intento arribar a més gent, a persones que potser mai no han conegut un creient, per apropar-les a l’Amor de Déu?

A les cruïlles del món

«Perquè si evangelitzo, no és per a mi motiu de glòria, ja que és un deure que m’incumbeix. Ai de mi si no evangelitzés!» (1 Co 9, 16). Aquestes paraules de sant Pau són un reclam continu per a l’Església. De la mateixa manera, la seva consciència d’haver estat cridat per Déu per a una missió és un model sempre actual: «Si m’ho hagués triat, tindria dret a un salari; però no ho he triat: és un encàrrec que tinc confiat.» (1 Co 9, 17). L’apòstol de la gent era conscient d’haver estat cridat per portar el nom de Jesucrist «davant les nacions paganes i els seus reis, i davant els israelites» (Act. 9, 15), i per això tenia una santa urgència per arribar a tots ells.

Quan, en el seu segon viatge, l’Esperit Sant el va conduir a Grècia, el cor de Pau es dilatava i s’encenia a mesura que percebia la set de Déu al seu voltant. A Atenes, mentre esperava els seus companys, que s’havien quedat a Berea, explica sant Lluc que «s’indignava de veure la ciutat plena d’ídols» (Act. 17, 16). Es va dirigir en primer lloc —com solia fer— a la Sinagoga. Però li va semblar poc, i quan va poder va anar també a l’Àgora, fins que els mateixos atenesos li van demanar que es dirigís a tothom per exposar «aquesta doctrina nova que tu ensenyes» (Act. 17, 19). I així, a l’Areòpag d’Atenes, on hi havia els corrents de pensament més actuals i influents, Pau va anunciar el nom de Jesucrist.

Com l’apòstol, també nosaltres «estem cridats a contribuir, amb iniciativa i espontaneïtat, a millorar el món i la cultura del nostre temps, de manera que s’obrin als plans de Déu per a la humanitat: cogitationes cordis eius, els plans del Senyor persisteixen, manté per sempre els propòsits del seu cor (Sal 33 32, 11)».6 És natural que en molts fidels cristians neixi el desig d’arribar als llocs que «tenen gran incidència per a la configuració futura de la societat».7 Fa dos mil anys, eren Atenes i Roma. Avui, quins són aquests llocs? Hi ha en ells cristians que puguin ser «el perfum que Crist» (2 Co 2, 15)? I nosaltres, no podríem fer alguna cosa per apropar-nos a aquells llocs, que sovint ni tan sols són llocs físics? Pensem en els grans espais en què moltes persones prenen decisions importants, vitals per a la seva vida... però pensem també en aquests mateixos centres de la nostra ciutat, del nostre barri, del nostre lloc de treball. Quantes coses pot fer, en aquests llocs, la presència de qui promou una visió més justa i solidària de l’ésser humà, que no distingeix entre rics o pobres, sans o malalts, locals o estrangers, etc.

Ben pensat, tot això forma part de la missió pròpia dels fidels laics a l’Església. Tal com va proposar el Concili Vaticà II, «Déu els crida a complir la seva pròpia comesa, a fi que, guiats per l’Esperit de l’Evangeli, ajudin com un llevat de dins estant a la santificació del món i d’aquesta manera, resplendint abans de tot pel testimoniatge de la seva vida, fe, esperança i amor, revelin el Crist als altres homes».8 Aquesta crida, comuna a tots els fidels laics, es concreta de manera particular en els qui hem rebut la vocació a l’Opus Dei. Sant Josepmaria descrivia l’apostolat de les seves filles i fills com «una injecció intravenosa al torrent circulatori de la societat».9 Els veia preocupats de «dur Crist a tots els àmbits on es desenvolupen les labors humanes: a la fàbrica, al laboratori, al treball de la terra, al taller de l’artesà, als carrers de les grans ciutats i a les senderes de muntanya»,10 posant-lo, amb la seva tasca, «al cim de totes les activitats de la terra».11

Amb el desig de mantenir viu aquest tret constitutiu de l’Obra, el Pare ens animava, en la seva primera carta com a prelat, a «promoure en tots una gran il·lusió professional: als que encara són estudiants i han d’allotjar grans desitjos de construir la societat, i als que exerceixen una professió; convé que, amb rectitud d’intenció, fomentin la santa ambició d’arribar lluny i de deixar empremta».12 No es tracta d’«estar a l’última» per una pruïja d’originalitat, sinó de prendre consciència del fet que, per als fidels de l’Opus Dei, «estar al dia, comprendre el món modern, és una cosa natural i instintiva, perquè són ells —juntament amb els altres ciutadans, iguals que ells— els qui fan néixer aquest món i li donen la seva modernitat».13 És una tasca bonica, que exigeix de nosaltres un afany constant per sortir del nostre petit món i aixecar els ulls a l’horitzó immens de la Salvació: el món sencer espera la presència vivificant dels cristians! Nosaltres, en canvi, «quantes vegades ens sentim temptats a quedar-nos en la comoditat de la vora! Però el Senyor ens crida per navegar mar endins i calar les xarxes en aigües més profundes (cf. Lc 5, 4). Ens convida a gastar la nostra vida al seu servei. Aferrats a ell ens animem a posar tots els nostres carismes al servei dels altres. Tant de bo ens sentim compel·lits pel seu amor (cf. 2 Co 5, 14) i puguem dir amb sant Pau: Ai de mi si no anunciés l’evangeli!» (1 Co 9, 16)».14

Disponibilitat per fer l’Obra

Amb el desig de portar la Salvació a moltes persones, al cor de l’apòstol hi ha «la preocupació per totes les esglésies» (cf. 2 Co 11, 28). A l’Església hi ha hagut necessitats des del principi: el llibre dels Actes explica com Bernabé «es va vendre un camp que posseïa i va portar els diners als peus dels apòstols» (Act. 4, 37); sant Pau recorda en moltes de les seves cartes la col·lecta que preparava per als cristians de Jerusalem. L’Obra no ha estat, tampoc en aquest punt, una excepció. Tot just una setmana després d’arribar per primera vegada a Roma, el 30 de juny de 1946, sant Josepmaria escrivia per carta als membres del Consell General, que llavors era a Madrid: «Jo penso anar a Madrid com més aviat millor i tornar a Roma. Cal preparar —Ricard!—15 sis-centes mil pessetes, també amb tota urgència. Això, amb els nostres grans conflictes econòmics, sembla cosa de bojos. Tanmateix, és imprescindible adquirir casa aquí».16 Les necessitats econòmiques en relació amb les cases de Roma no havien fet més que començar, i, com els primers cristians, tothom a l’Obra les veien com una cosa molt pròpia. En els últims anys, monsenyor Xavier solia explicar amb emoció la història dels dos sacerdots que van arribar a l’Uruguai per començar la labor de l’Opus Dei. Després d’un temps al país, van rebre un donatiu important, que els hagués tret del conflicte en què es trobaven. Tanmateix, no van dubtar ni un moment a enviar-lo íntegrament a les cases de Roma.

Les necessitats materials no van acabar en vida de sant Josepmaria, sinó que van durar —i duraran— sempre. Gràcies a Déu, les labors es multipliquen per tot el món i, a més, cal pensar en el manteniment de les que ja existeixen. Per això, és igualment important que es mantingui viu el sentit comú de responsabilitat davant d’aquestes necessitats. Com ens recorda el Pare, «el nostre amor a l’Església ens mourà a procurar recursos per al desenvolupament de les labors apostòliques».17 No és qüestió només que hi posem de la nostra part, sinó sobretot que aquest esforç neixi de l’amor que tenim a l’Obra.

El mateix es podria dir d’una altra manifestació meravellosa de la nostra fe en l’origen diví de la crida pròpia a fer l’Opus Dei a la terra. Coneixem bé l’alegria que a sant Josepmaria li donava l’entrega alegre que veia en les seves filles i en els seus fills. En una de les seves últimes cartes, va agrair al Senyor que haguessin viscut una «disponibilitat total —dins dels deures del seu estat personal, al món— per al servei de Déu en l’Obra».18 Els moments d’incertesa i contestació que es vivien a l’Església i al món feien brillar amb una llum molt especial aquesta entrega generosa: «joves i menys joves han anat d’un costat a l’altre amb la naturalitat més gran, o han perseverat fidels i sense cansament al mateix lloc; han canviat d’ambient si es necessitava, han suspès un treball i han posat el seu esforç en una labor diferent que interessava més per motius apostòlics; han après coses noves, han acceptat gustosament ocultar-se i desaparèixer, deixar pas als altres: pujar i baixar».19

En efecte, encara que la labor principal de l’Obra sigui l’apostolat personal de cadascun dels seus fidels,20 no s’ha d’oblidar que promou també, de manera corporativa, algunes activitats socials, educatives i benèfiques. Són manifestacions diferents del mateix amor ardent que Déu ha posat als nostres cors. A més, la formació que dona l’Obra requereix «una certa estructura»,21 reduïda, però imprescindible. El mateix sentit de missió que ens porta a apropar-nos a moltes persones, i a intentar ser llevat en els centres de decisió de la vida humana, manté en nosaltres una sana preocupació per aquestes necessitats de tota Obra.

Molts fidels de l’Opus Dei —celibataris i casats— treballen en labors apostòliques de tipus molt diferent. Alguns s’ocupen de les tasques de formació i govern de l’Obra. Encara que no constitueixen l’essència de la seva vocació, estar oberts a aquests encàrrecs forma part de la seva manera concreta de ser Opus Dei. Per això, el Pare els anima a tenir, amb una «gran il·lusió professional», «una disponibilitat activa i generosa per dedicar-se quan calgui, amb aquesta mateixa il·lusió professional, a les tasques de formació i govern».22 No es tracta d’acceptar aquestes tasques com un encàrrec imposat, que no té res a veure amb la vida mateixa. Al contrari, és una cosa que neix de la consciència d’haver estat cridats per Déu per a una tasca gran i, com sant Pau, de voler-se fer «esclau de tots per guanyar-ne tants com pugui» (1 Co 9, 19). Aquestes tasques són, de fet, una «labor professional, que exigeix una capacitació específica i acurada».23 Per això, quan s’accepten encàrrecs d’aquest tipus es reben amb sentit de missió, per viure’ls amb el desig d’aportar-hi cadascú el seu gra de sorra. I per la mateixa raó, no els han de treure del món, sinó que, si escau, serà la manera en què estiguin al mig del món, i el reconciliïn amb Déu, i la polleguera entorn de la qual giri la seva santificació.

En la primera Església, els creients tenien «un sol cor i una sola ànima» (Act. 4, 32). Vivien pendents els uns dels altres, amb una fraternitat encantadora: «Quan algú és feble, jo també m’hi sento. Si fan caure algú, tot jo m’encenc. (2 Co 11, 29). Des del lloc en què havien trobat l’alegria de l’Evangeli, omplien el món de llum. Tots sentien la preocupació d’apropar moltes persones a la Salvació cristiana. Tots volien col·laborar en la labor dels apòstols: amb la seva vida entregada, amb la seva hospitalitat, amb ajuts materials, o posant-se al seu servei, com els companys de viatge de Pau. No és un quadre del passat, sinó una meravellosa realitat, que veiem encarnada en l’Església i en l’Obra, i que estem cridats a encarnar avui, amb tota l’actualitat de la nostra lliure correspondència amb el do de Déu.

Lucas Buch

Notes

1 Papa Francesc, Ex. Ap. Gaudete et Exultate, 19.III.2018, núm. 131.

2 J. L. González Gullón, DYA –La Academia y Residencia en la historia del Opus Dei (1933-1939), Rialp, Madrid, p. 196.

3 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017, núm. 9.

4 Sant Josepmaria, Forja, núm. 565.

5 F. Ocáriz, Carta pastoral, 9.I.2018, núm. 14.

6 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017, núm. 8.

7 Ibídem, núm. 29.

8 Concili Vaticà II, Const. dogm. Lumen gentium, núm. 31.

9 Sant Josepmaria, Instrucció, 19.III.1934, núm. 42.

10 Sant Josepmaria, És Crist que passa, núm. 105.

11 Ibídem, núm. 183.

12 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017, núm. 8.

13 Sant Josepmaria, Converses, núm. 26.

14 Papa Francesc, Ex. Ap. Gaudete et Exultate, 19.III.2018, núm. 130.

15 Ricardo Fernández Vallespín era llavors l’administrador general de l’Obra i, per tant, qui tenia l’encàrrec de vetllar per les necessitats econòmiques.

16 A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. III, Rialp, Madrid, p. 45.

17 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017, núm. 8.

18 Sant Josepmaria, Carta 14-II-1974, núm. 5.

19 Ídem.

20 Sant Josepmaria, Converses, núm. 51.

21 Ibídem, núm. 63.

22 F. Ocáriz, Carta, 14.II.2017, núm. 8.

23 Sant Josepmaria, Carta 29.IX.1957, núm. 9.

Tornar a l'índex

Agradar a Déu

En plena Guerra Civil espanyola, després de diversos mesos amagat en diversos llocs, sant Josepmaria va decidir abandonar la capital del país. Calia arribar a un lloc on la seva vida no corregués perill, i començar de nou la seva missió apostòlica. Amb un grup dels seus fills espirituals, va travessar els Pirineus en un viatge ple de perills i va aconseguir arribar a Andorra. Després de passar per Lourdes, es va dirigir a Pamplona, on el bisbe el va acollir i li va oferir allotjament. Allà, al cap de poc d’arribar, el Nadal del 1937, va fer un curs de recés en solitud. En un moment d’oració, escrivia: «Meditació: molta fredor: al principi, només va brillar el desig pueril que “el meu Pare-Déu es posi content, quan m’hagi de jutjar”. —Després, un fort sotrac: “Jesús, digues-me alguna cosa!”, moltes vegades recitada, ple de pena davant del gel interior. —I una invocació a la meva Mare del cel —“Mare”—, i als Custodis, i als meus fills que estan gaudint de Déu... i, llavors, llàgrimes abundants i clamors... i oració. Propòsits: “ser fidel a l’horari, en la vida ordinària”».1

Són unes notes íntimes en les quals explica com se sent la seva ànima, com són els seus afectes, el seu estat d’ànim, i ho fa amb gran intensitat: gel, llàgrimes, desitjos... Cerca empara en els seus Amors: el Pare, Jesús, Maria. I sorprenentment, enmig de la gran tribulació externa que es vivia en aquell moment, treu un propòsit que podria semblar nimi: cuidar l’horari en la vida ordinària. Sens dubte, aquesta és una de les grandeses de sant Josepmaria: conjugar una relació afectiva amb Déu, íntima i apassionada, amb la fidelitat en la lluita diària en coses ordinàries, en aparença, insignificants.

Un risc per als qui volen agradar a Déu

Agradar a algú és el contrari d’entristir-lo, decebre’l. Com que volem estimar Déu i agradar-li, és lògic que tinguem por de defraudar-lo. Tanmateix, de vegades, la por pot portar a la nostra ment i al nostre cor just el que volem evitar. D’altra banda, la por és un sentiment negatiu, que no pot ser fonament d’una vida plena. Potser per això «en les Sagrades Escriptures trobem 365 vegades l’expressió “no tinguis por”, en totes les seves variacions. Com si volgués dir que cada dia de l’any el Senyor ens vol lliures del temor».2

Hi ha una forma de temor contra la qual el Pare ens posava en guàrdia a l’inici de la seva primera Carta. Ens animava a «exposar l’ideal de la vida cristiana sense confondre’l amb el perfeccionisme, ensenyant a conviure amb la debilitat pròpia i la dels altres; assumir, amb totes les seves conseqüències, una actitud quotidiana d’abandonament esperançat, basada en la filiació divina».3 Una persona santa tem ofendre Déu. Tem igualment no correspondre al seu Amor. El perfeccionista, en canvi, tem no estar fent les coses prou bé i, per això, tem que Déu estigui enfadat. No és el mateix santedat que perfeccionisme, tot i que de vegades els podem confondre.

Quantes vegades ens omplim d’enuig en contemplar que ens hem deixat portar, una vegada més, per les nostres passions, que hem tornat a pecar, que som dèbils per complir els propòsits més senzills. Ens enfadem, i arribem a pensar que Déu està decebut: perdem l’esperança que ens pugui continuar estimant, que realment puguem viure una vida cristiana. Ens envaeix la tristesa. En aquestes ocasions, convé recordar que aquesta és aliada de l’enemic: no ens apropa a Déu, sinó que ens n’allunya. Confonem el nostre enuig i la nostra rebequeria amb una suposada decepció de Déu. Però l’origen de tot això no és l’Amor que li tenim, sinó el nostre jo ferit, la nostra fragilitat no acceptada.

En llegir de llavis de Crist a l’Evangeli: «Sigueu perfectes», volem seguir aquest consell, fer-lo vida nostra, però correm el risc d’entendre’l com: «Feu-ho tot perfectament». Podem arribar a pensar que, si no ho fem tot amb perfecció, no agradem a Déu, no som autèntics deixebles. Amb tot, Jesús aclareix de seguida el sentit de les seves paraules: «Sigueu perfectes com ho és el vostre Pare celestial» (Mt 5, 48). Es tracta de la perfecció que Déu ens obre en fer-nos partícips de la seva naturalesa divina. Es tracta de la perfecció de l’Amor etern, de l’Amor més gran, de l’«Amor que mou el sol i les estrelles»,4 el mateix Amor que ens ha creat lliures i ens ha salvat «quan encara érem pecadors» (Rm 5, 8). Per a nosaltres, aquesta perfecció consisteix a viure com a fills de Déu, conscients del valor que tenim als seus ulls, sense perdre mai l’esperança ni l’alegria que neix de sentir-nos fills de tan bon Pare.

Davant del perill del perfeccionisme podem considerar que agradar a Déu no és a les nostres mans, però sí a les seves. «L’amor consisteix en això: no som nosaltres qui ens hem avançat a estimar Déu; ell ens ha estimat primer» (1 Jn 4, 10). Per això, hem de renunciar a assenyalar a Déu com ha de reaccionar davant de la nostra vida. Som criatures, i per això hem d’aprendre a respectar la seva llibertat, sense imposar-li per què o per què no se suposa que ens ha d’estimar. De fet, ens ha demostrat el seu Amor i, per això, el primer que espera de nosaltres és que el deixem estimar-nos, a la seva manera.

Déu ens estima lliurement

Per què ens costa tant comprendre la lògica de Déu? No tenim prou mostres de fins on està disposat a arribar Déu Pare per aconseguir fer-nos feliços? No és veritat que Jesús es va cenyir la tovallola davant dels apòstols i els va netejar els peus?

En paraules de sant Pau, Déu no ha perdonat el seu propi Fill per fer-nos possible la felicitat per sempre (cf. Rm 8, 32). Ens ha volgut estimar amb l’Amor més gran, fins a l’extrem. Tanmateix, de vegades, nosaltres continuem pensant que Déu ens estimarà en la mesura que «estiguem a l’altura», o siguem capaços de «donar la talla». No deixa de ser paradoxal. Necessita un nen petit fer-se «mereixedor» de l’amor dels seus pares? Potser a qui estem buscant amb tanta preocupació per «merèixer» és a nosaltres mateixos. Ens pot la inseguretat, la necessitat de buscar punts de referència estables, fixos, i pretenem trobar-los en les nostres obres, en les nostres idees, en la nostra percepció de la realitat.

En canvi, en tenim prou amb mirar Déu, Parenostre, i descansar en el seu Amor. En el Baptisme de Jesús i en la seva Transfiguració, la veu de Déu Pare refereix que es complau en el seu Fill. Nosaltres també hem estat batejats i, per la seva Passió, participem de la seva vida íntima, dels seus mèrits, de la seva gràcia. Això fa que Déu Pare ens pugui mirar complagut, encantat. L’Eucaristia ens transmet, entre altres coses, un missatge molt clar sobre què sent Déu per nosaltres: té moltes ganes d’estar al costat de cadascun de nosaltres, il·lusió per esperar-nos el temps que calgui, desitjos d’intimitat i amor correspost.

La lluita d’una ànima enamorada

Descobrir l’Amor que Déu ens té és el motiu més gran que podem trobar per estimar. De la mateixa manera, «la primera motivació per evangelitzar és l’amor de Jesús que hem rebut, aquesta experiència de ser salvats per Ell que ens mou a estimar-lo sempre més».5 No són idees abstractes. El veiem en exemples tan humans com l’endimoniat de Gerasa, que, després de ser alliberat per Jesús i veure com els seus connacionals rebutjaven el Mestre, «li suplicava quedar-se amb ell» (Mc 5, 18). Ho veiem també en Bartimeu, el qual, després de ser curat de la seva ceguesa, «el seguia camí enllà» (Mc 10, 52). Ho veiem finalment en Pere, el qual només després d’haver descobert la fondària de l’Amor de Jesús, que el perdona i confia en ell després de la seva traïció, pot seguir la seva crida: «Segueix-me» (Jn 21, 19). El descobriment de l’Amor de Déu és el motor més potent per a la nostra vida cristiana. D’aquí neix la nostra lluita.

Sant Josepmaria ens animava a considerar-ho des de la perspectiva de la nostra filiació divina: «Els fills... Com miren de comportar-se dignament quan són davant els seus pares! I els fills de Reis, davant el seu pare el Rei, com miren de guardar la dignitat de la reialesa! I tu... ¿que no saps que estàs sempre davant el Gran Rei, el teu Pare-Déu?».6 La presència de Déu no omple de temor els seus fills. Ni tan sols quan cauen. Senzillament, perquè Ell mateix ens ha volgut dir de la manera més clara possible que, també quan caiem, ens està esperant. Com el pare de la paràbola, està desitjós de venir a la nostra trobada quan el deixem, i llançar-se al nostre coll i omplir-nos de petons (cf. Lc 15, 20).

Davant del possible temor de contristar Déu, ens podem preguntar: aquest temor m’uneix a Déu, em fa pensar més en Ell?, o em centra en mi: en les meves expectatives, en la meva lluita, en els meus assoliments? Em porta a demanar perdó a Déu en la Confessió, i a omplir-me de goig en saber que em perdona?, o em condueix a la desesperança? Em serveix per recomençar amb alegria?, o em tanca en la meva tristesa, en els meus sentiments d’impotència, en la frustració que neix d’una lluita basada en les meves forces... i en els resultats que aconsegueixo?

El somriure de Maria

Un esdeveniment de la vida de Sant Josepmaria ens pot servir per comprendre-ho millor. Es tracta d’una de les anotacions sobre la seva vida interior que escrivia per fer més senzilla la tasca del seu director espiritual. Encara que sigui una mica llarga, val la pena citar-la completament:

«Aquest matí —com sempre que ho demano humilment, sigui una hora o una altra la d’anar a dormir—, des d’un son profund, igual que si em cridessin, m’he despertat seguríssim que havia arribat el moment d’aixecar-me. Efectivament, eren tres quarts de sis. Ahir a la nit, com de costum també, vaig demanar al Senyor que em donés forces per vèncer la mandra, en despertar, perquè —ho confesso, per a vergonya meva— em costa enormement una cosa tan petita i són bastants els dies, en què, malgrat aquesta crida sobrenatural, em quedo una estona més al llit. Avui he resat, en veure l’hora, he lluitat... i m’he quedat estirat. Per fi, a un quart de set del meu despertador (que està trencat des de fa temps) m’he aixecat i, ple d’humiliació, m’he prostrat a terra, reconeixent la meva falta —serviam!—, m’he vestit i he començat la meva meditació. Doncs bé: entre dos i tres quarts de set, he vist, durant força estona, com el rostre de la meva Verge dels Petons s’omplia d’alegria, de goig. M’hi he fixat bé: vaig creure que somreia, perquè em feia aquest efecte, però els llavis no es movien. Molt tranquil, li he llançat a la meva Mare moltes floretes».7

S’havia proposat una cosa que potser també suposa una lluita per a nosaltres de vegades: aixecar-se puntual. I no ho havia aconseguit. Era una cosa que l’humiliava. Tanmateix, no confon la seva rebequeria i la seva humiliació amb la magnanimitat del cor de Déu. I va veure la marededéu que li somreia, després d’aquest fracàs. No és veritat que tendim a pensar que Déu està content amb nosaltres quan —i, de vegades, només quan— fem bé les coses? Per què confonem la nostra satisfacció personal amb el somriure de Déu, amb la seva tendresa i el seu afecte? No es commou igualment quan ens aixequem una altra vegada després d’una nova caiguda?

Moltes vegades li haurem dit a la Mare de Déu que parli bé de nosaltres al Senyor —ut loquaris pro nobis bona. Alguna vegada, fins i tot ens haurem imaginat aquestes converses entre ella i el seu Fill. En la nostra oració, bé ens podem introduir en aquesta intimitat i intentar contemplar l’amor de Maria i de Jesús per cadascun de nosaltres.

«Buscar el somriure de Maria no és sentimentalisme devot o desfasat, sinó més aviat l’expressió justa de la relació viva i profundament humana que ens uneix amb la que Crist ens ha donat com a Mare. Voler contemplar el somriure de la Mare de Déu no és deixar-se portar per una imaginació descontrolada».8 Benet XVI ho va recordar a Lourdes, parlant de la petita Bernadette. En la seva primera aparició, abans de presentar-se com la Immaculada, la Mare de Déu només li va somriure. «Maria li va donar a conèixer primer el seu somriure, com si fos la porta d’entrada més adequada per a la revelació del seu misteri».9

Nosaltres volem veure i viure també en aquest somriure. Els nostres errors —per molt grans que puguin arribar a ser— no són capaços d’esborrar-lo. Si ens aixequem de nou, podem buscar amb la mirada els seus ulls i ens tornarem a encomanar de la seva alegria.

Diego Zalbidea

Notes

1 Camino. Edición crítico-histórica, nota al núm. 746.

2 Papa Francesc, missatge del Sant Pare Francesc per a La XXXIII Jornada Mundial de la Joventut, 25.III.2018.

3 F. Ocáriz, Carta pastoral, 14.II.2017, núm. 8.

4 Dante A., Divina Comèdia, Paradís, Cant 33.

5 Francesc, Ex. Ap. Evangelii Gaudium, 24.XI.2013, núm. 264.

6 Sant Josepmaria, Camí, núm. 265.

7 Sant Josepmaria, Apunts íntims, núm. 701. A: A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. I, nt. 139, p. 469.

8 Benet XVI, Homilia, 15.IX.2008.

9 Ídem

Tornar a l'índex