Pápežove katechézy o rodine (2014-2015)

Obsah

Pápežove katechézy o rodine: prvá audiencia (december 2014)

Pápežove katechézy o rodine: druhá audiencia (17. decembra 2014)

Pápežove katechézy o rodine: tretia audiencia (7. Januára 2015)

Pápežove katechézy o rodine: štvrtá audiencia (28. Januára 2015)

Pápežove katechézy o rodine: piata audiencia (4. februára 2015)

Pápežove katechézy o rodine: šiesta audiencia (11. februára 2015)

Pápežove katechézy o rodine: siedma audiencia (18. februára 2015)

Pápežove katechézy o rodine: ôsma audiencia (4. marca 2015)

Pápežove katechézy o rodine: deviata audiencia (11. marca 2015)

Pápežove katechézy o rodine: desiata audiencia (18. marca 2015)

Pápežove katechézy o rodine: jedenásta audiencia (25. marca 2015)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 8. apríla 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 15. apríla 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 22. apríla 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 29. apríla 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 6. mája 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 13. mája 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 20. mája 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 27. mája 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 3. júna 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 10. júna 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 17. júna 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 24. júna 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 5. augusta 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 12. augusta 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 19. augusta 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 26. augusta 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 2. septembra 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 9. septembra 2015

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 16. septembra 2015

Príhovor pápeža Františka rodinám odovzdaný pri vigílii vo Filadelfii: 26. septembra 2015

Homília na záver Svetového stretnutia rodín: Prorocké gestá rodinnej lásky: 27. septembra 2015

Pápežove katechézy o rodine: prvá audiencia (december 2014)

Začíname nový cyklus, ktorého témou bude rodina, a ktorý sa začlení do tohto prechodného obdobia medzi dvoma synodálnymi zhromaždeniami, venovanými tejto veľmi dôležitej skutočnosti.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Ukončili sme cyklus katechéz o Cirkvi. Poďakujme sa Pánovi, že nám doprial kráčať po tejto ceste a odhaliť pri tom krásu a zodpovednosť vyplývajúcu z príslušnosti k Cirkvi, z toho, že sme Cirkvou, my všetci.

Teraz začíname nový úsek, nový cyklus, ktorého témou bude rodina, a ktorý sa začlení do tohto prechodného obdobia medzi dvoma synodálnymi zhromaždeniami, venovanými tejto veľmi dôležitej skutočnosti. Preto, skôr ako sa začneme venovať rozličným aspektom rodinného života, chcel by som dnes vychádzať práve zo synodálneho zhromaždenia, konaného v októbri, ktorého témou boli «pastoračné výzvy vzhľadom na rodinu v kontexte novej evanjelizácie». Je dôležité pripomenúť si, ako sa táto synoda konala a čo priniesla. Ako prebiehala a čo priniesla.

Počas synody masmédiá vykonávali svoju prácu – s veľkým očakávaním a veľkou pozornosťou – a ďakujeme im, pretože tak konali až v prehojnej miere. Vyšlo mnoho správ, vďaka! Bolo to umožnené zásluhou Tlačového strediska, ktoré denne usporadúvalo brífing. Avšak často bol pohľad médií prezentovaný tak trochu spôsobom prehľadu športových či politických správ: často sa hovorilo o dvoch táboroch, «za» a «proti», o konzervatívcoch, pokrokových, atď. Dnes by som chcel porozprávať, čím bola táto synoda.

Predovšetkým som synodálnych otcov požiadal, aby hovorili s priamosťou a načúvali s pokorou, aby povedali všetko, čo mali na srdci, a s odvahou. Na synode nebola akási predbežná cenzúra. Nebola. Každý mohol, ba viac, musel povedať to, čo mal na srdci, to, čo si úprimne myslel. - «Ale, otče, toto vyvolá diskusie.» - Je to pravda, počuli sme ako diskutovali apoštoli. Text nám hovorí: «dostali sa do sporu a nie malej hádky» (Sk 15,2). Nuž, apoštoli zvyšovali vzájomne na seba hlas, to áno! Pretože hľadali Božiu vôľu v súvislosti s pohanmi, či títo mohli vstúpiť do Cirkvi alebo nie. Bola to nová vec. Zakaždým, keď sa hľadá Božia vôľa v synodálnom zhromaždení, sú tam rôzne pohľady a diskusia, a to nie je zlé! Nech sa to vždy deje s pokorou a v duchu služby zhromaždeniu bratov. Avšak nedobrou vecou by bola predchádzajúca cenzúra. Nie, nie, každý mal povedať to, čo si myslel.

Po úvodnej relácii kardinála Erdő nasledoval prvý kľúčový moment, v ktorom všetci otcovia mohli hovoriť a všetci načúvali. Ten postoj načúvania, ktorí zaujali otcovia, bol povzbudivý. Bol to moment veľkej slobody, v ktorej každý predniesol svoju myšlienku s paréziou [priamosťou] a dôverou. Ako základ týchto vstupov slúžilo „Instrumentum laboris“, ovocie predchádzajúcej konzultácie celej Cirkvi. Tu je na mieste poďakovať sekretariátu synody za množstvo vykonanej práce, či už pred zhromaždením alebo počas neho. Boli naozaj znamenití.

Nijaký príspevok nespochybnil základné pravdy o sviatosti manželstva, nijaký príspevok. Čiže nerozlučnosť, jednotu, vernosť a otvorenosť voči životu (porov. Gaudium et spes 48; CIC 1055-1056). Toto zostalo nedotknuté.

Všetky príspevky boli zozbierané a tak sme došli k druhému momentu, a síce k náčrtu, ktorý má názov Relácia po diskusii. Aj túto Reláciu vypracoval kardinál Erdő, a bola rozdelená do troch bodov: načúvanie kontextu a výzvam rodiny; pohľad upretý na Krista a na evanjelium rodiny; konfrontácia s pastoračnými perspektívami. Nad týmto prvým zhrňujúcim návrhom sa uskutočnila diskusia v skupinách, čo bol tretí moment. Skupiny boli ako vždy rozdelené podľa jazykov, pretože takto je to lepšie, lepšie sa komunikuje: po taliansky, anglicky, španielsky a francúzsky. Každá skupina na záver svojej práce predstavila pripomienky a všetky skupinové pripomienky boli ihneď publikované. Všetko bolo k dispozícii, s transparentnosťou, aby sa vedelo, čo sa deje.

V tom bode – čo je štvrtý moment – komisia preskúmala všetky podnety, ktoré vyšli z jazykových skupín a vytvorila Záverečnú reláciu, ktorá sa pridržiavala predošlej schémy – načúvanie realite, pohľad na evanjelium a pastoračné úsilie – ale v snahe zohľadniť ovocie diskusií v skupinách. Ako zakaždým, bolo odsúhlasené aj Záverečné posolstvo synody, kratšie a podané jednoduchším jazykom než Relácia.

Takýto bol postup synodálneho zhromaždenia. Niektorí z vás sa ma môžu opýtať: «Ale, otče, a hádali sa synodálni otcovia?» No, neviem, či sa hádali, ale že hovorili silným hlasom, to veru áno! A toto je sloboda, práve tá sloboda, ktorá je v Cirkvi. Všetko sa uskutočnilo «cum Petro et sub Petro», teda v prítomnosti pápeža, ktorý je pre všetkých zárukou slobody a dôvery, a zárukou pravovernosti. Na záver som vo svojom príspevku poskytol súhrnný pohľad na synodálnu skúsenosť.

Takže oficiálne dokumenty, ktoré vyšli zo synody, sú tri: Záverečné posolstvo, Záverečná relácia a záverečný príhovor pápeža. Iné nie sú.

Záverečná relácia, ktorá bola cieľovým bodom celej reflexie, počnúc tou v diecézach až do daného momentu, bola teraz – včera – publikovaná, a bude rozposlaná biskupským konferenciám, ktoré o nej budú diskutovať vzhľadom na nadchádzajúce riadne synodálne zhromaždenie v októbri 2015. Povedal som, že včera bola publikovaná: bola zverejnená už prv, avšak včera vyšla spolu s otázkami, určenými pre biskupské konferencie, a stáva sa tak Lineamentami pre nadchádzajúcu synodu.

Musíme si uvedomiť, že synoda nie je parlament, kde sa zídu zástupcovia tej cirkvi, tamtej cirkvi, či onej cirkvi... Nie, nie je to tak. Sú tam zástupcovia, to áno, avšak štruktúra nie je parlamentná. Je celkom odlišná. Synoda je chránený priestor, aby Duch Svätý mohol konať. Nebol to stret medzi jednotlivými tábormi, tak ako v parlamente – a v parlamente je to legitímne –, ale vzájomné konfrontovanie sa medzi biskupmi, ktoré prišlo na rad po dlhej prípravnej práci a ktoré bude teraz pokračovať v ďalšej práci pre dobro rodín, Cirkvi a spoločnosti. Je to proces, je to riadny synodálny postup. Teraz sa táto Relácia vracia do miestnych cirkví a v týchto cirkvách ďalej pokračuje práca modlitby, uvažovania a bratskej diskusie za účelom prípravy budúceho synodálneho zhromaždenia.

Toto je Biskupská synoda. Zverme ju ochrane Panny Márie, našej Matky. Ona nech nám pomáha nasledovať Božiu vôľu prijímaním pastoračných rozhodnutí, ktoré viac a lepšie pomôžu rodinám. Prosím vás, aby ste tento synodálny proces až do nastávajúcej synody sprevádzali modlitbou. Nech nás Pán osvieti, nech nás vedie k zrelosti toho, čo máme povedať všetkým cirkvám ako synoda. A vaša modlitba za to je dôležitá. Ďakujem.

(Preklad: Agnes Jenčíková CJ)

Pápežove katechézy o rodine: druhá audiencia (17. decembra 2014)

Samotná katechéza dnešnej 43. a poslednej generálnej audiencie v tomto roku bola pokračovaním cyklu katechéz o rodine, ktorý začal Svätý Otec minulý týždeň. Dnešná téma mala názov „Nazaret“. Biblickým pozadím pre jej uvedenie bolo čítanie z Lukášovho evanjelia (2,39-40), ktoré zaznelo v rôznych jazykoch hneď po úvodnom prežehnaní a liturgickom pozdrave.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Biskupská synoda o rodine, ktorú sme nedávno slávili, bola prvým úsekom cesty, ktorá sa zavŕši na budúci október slávením ďalšieho synodálneho zhromaždenia na tému «povolania a poslania rodiny v Cirkvi a vo svete». Modlitba a reflexia, ktoré majú sprevádzať túto našu cestu, sa týkajú celého Božieho ľudu. Chcel by som tiež, aby sa aj zvyčajné zamyslenia stredajších katechéz začlenili do tejto spoločnej cesty. Rozhodol som sa preto, že sa budem spolu s vami v tomto roku zamýšľať práve nad rodinou, nad týmto veľkým darom, ktorým Pán obdaroval svet už od počiatku, keď zveril Adamovi a Eve poslanie množiť sa a naplniť zem (porov. Gn 1,28). Ten dar, ktorý Ježiš potvrdil a spečatil vo svojom evanjeliu.

Blízkosť Vianoc zažína nad týmto tajomstvom veľké svetlo. Vtelenie Božieho Syna otvára nový začiatok všeobecnej histórie muža a ženy. A tento nový začiatok sa deje v lone rodiny, v Nazarete. Ježiš sa narodil v rodine. Mohol prísť nejakým premysleným spôsobom, alebo ako bojovník, či ako vládca. No nie. Prišiel ako dieťa rodiny, v rodine. Toto je dôležité, hľadieť do jasieľ na túto nádhernú scénu.

Boh sa rozhodol, že sa narodí v ľudskej rodine, ktorú vytvoril on sám. Dal jej vzniknúť v jednej zapadnutej dedine na periférii Rímskeho impéria. Nie v Ríme, ktorý bol hlavným mestom impéria, nie v nejakom veľkom meste, ale na takmer neviditeľnej periférii, dokonca so skôr zlou povesťou. Pripomínajú to i evanjeliá, akoby chceli povedať: «Môže byť z Nazareta niečo dobré?» (Jn 1,46). Možno, že v mnohých častiach sveta aj my sami takto hovorievame, keď počujeme názov niektorej okrajovej časti nejakého veľkého mesta. Nuž a práve tam, na tej periférii veľkého impéria, sa začali najsvätejšie a najlepšie dejiny, dejiny Ježiša medzi ľuďmi! A tam bola tá rodina.

Ježiš zostal na tej periférii zo tridsať rokov. Evanjelista Lukáš rekapituluje toto obdobie takto: «Ježiš im bol poslušný» - čiže Márii a Jozefovi. Niekto však môže povedať: ale tento Boh, ktorý nás prichádza spasiť, tam stratil tridsať rokov, na tej vykričanej periférii? Stratil tridsať rokov? On to však chcel. Ježišova cesta bola v tejto rodine. «Matka zachovávala v srdci všetky tieto veci, a Ježiš sa vzmáhal v múdrosti, veku a v obľube u Boha i u ľudí» (Lk 2,51-52). Nehovorí sa o zázrakoch, uzdraveniach a kázňach - neurobil v tom čase ani jednu. Nehovorí sa o kázaní, o zástupoch, ktoré sa zbiehajú; v Nazarete sa zdá, že všetko prebieha «normálne», podľa obyčají nábožnej a pracovitej izraelskej rodiny: pracovalo sa, mama varila, konala všetky domáce práce, žehlila košele, ... to všetko ako každá mama. Otec, tesár, pracoval a práci priúčal aj syna. - Tridsať rokov: aké plytvanie, otče! Avšak, nikdy sa nevie. Božie cesty sú tajuplné. Ale to, čo tam bolo dôležité, bola rodina! A toto nebolo mrhanie! Boli to veľkí svätí: Mária, najsvätejšia žena, nepoškvrnená a Jozef, najspravodlivejší muž... Rodina.

Istotne by na nás zapôsobilo rozprávanie o tom, ako si dospievajúci Ježiš počínal pri stretnutiach náboženskej komunity a ako sa staval k povinnostiam spoločenského života; keby sme poznali, ako pracoval s Jozefom ako mladý robotník; a tiež jeho spôsob, akým sa zúčastňoval na počúvaní Písem, na modlitbe žalmov a na mnohých ďalších zvyklostiach každodenného života. Evanjeliá vo svojej striedmosti nespomínajú nič o Ježišovom dospievaní a prenechávajú túto úlohu nášmu precítenému rozjímaniu. Umenie, literatúra či hudba sa vydali touto cestou predstavivosti. Isteže, nie je ťažké predstaviť si, koľko by si mamy mohli osvojiť z Máriinej starostlivosti o tohto Syna! A koľko by otcovia mohli vyťažiť z príkladu Jozefa, spravodlivého muža, ktorý venoval svoj život starostlivosti a ochrane dieťaťa a manželky – svojej rodiny – v ťažkých úsekoch života! A nehovoriac už, ako by mohli byť mladí povzbudení príkladom dospievajúceho Ježiša, aby si uvedomili potrebu a krásu zušľachťovať svoje najhlbšie povolanie a mať veľké sny! A Ježiš tridsať rokov zušľachťoval svoje povolanie, kvôli ktorému ho Otec poslal, však? Boh, Otec. Ježiš sa v tom období nikdy nedal odradiť, ale rástol v odvahe napredovať vo svojom poslaní.

Každá kresťanská rodina – ako to robili Mária a Jozef – môže predovšetkým prijať Ježiša, načúvať mu, hovoriť s ním, chrániť ho, obraňovať, rásť spolu s ním, a takto robiť svet lepším. Vytvorme v našom srdci a v našich dňoch priestor pre Pána. Tak to robievali aj Mária s Jozefom a nebolo to ľahké: koľko ťažkostí museli prekonať! Nebola to akási predstieraná rodina, nebola to rodina nereálna. Nazaretská rodina nás zaväzuje k tomu, aby sme objavili povolanie a poslanie rodiny, každej rodiny. A ako sa to udialo počas tých tridsiatich rokov v Nazarete, môže sa to udiať aj u nás: že sa pre nás stane normálnou láska, a nie nenávisť, že sa pre nás stane bežnou vzájomná pomoc, a nie ľahostajnosť či nepriateľstvo. Nie náhodou slovo «Nazaret» značí «Tá, ktorá chráni», ako Mária, ktorá – ako hovorí evanjelium – «chránila v srdci všetky tieto veci» (porov. Lk 2,19;51). Odvtedy zakaždým, keď nejaká rodina chráni toto tajomstvo, aj keby to bolo na periférii sveta, tajomstvo Božieho Syna, tajomstvo Ježiša, ktorý nás prichádza spasiť, toto tajomstvo pôsobí. A prichádza spasiť svet. A toto je veľké poslanie rodiny: urobiť miesto Ježišovi, ktorý prichádza, prijať Ježiša v rodine, v osobe detí, manžela, manželky, starých rodičov, pretože Ježiš je tam. Prijať ho tam, aby v tej rodine duchovne rástol. Nech nám Pán udelí túto milosť v týchto posledných dňoch pred Vianocami. Ďakujem.

(Preklad: Agnes Jenčíková CJ)

Pápežove katechézy o rodine: tretia audiencia (7. Januára 2015)

V katechéze sa Svätý Otec zameral na materstvo ako skutočnosť, o ktorej hodnote sa síce často vzletne rozpráva, ale v každodennej realite sa matkám dostáva málo pomoci a v spoločnosti nie je ich úloha doceňovaná.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnes pokračujeme v katechézach o Cirkvi a zamyslíme sa nad Cirkvou ako matkou. Cirkev je matka. Naša Svätá Matka Cirkev.

Počas týchto dní liturgia Cirkvi postavila pred náš zrak ikonu Panny Márie, Božej Matky. Na prvý deň roka pripadá slávnosť Božej Matky, za ktorou nasleduje Zjavenie Pána, s pripomienkou na návštevu Mudrcov. Evanjelista Matúš píše to, čo sme počuli: «Vošli do domu a uvideli dieťa s Máriou, jeho matkou, padli na zem a klaňali sa mu» (Mt 2,11). A Matka po tom, ako ho priviedla na svet, predstavuje Syna svetu. Ona nám dáva Ježiša, ona nám ukazuje Ježiša, ona nám umožňuje vidieť Ježiša.

Pokračujeme v katechézach o rodine – a v rodine je matka. Každá ľudská osoba vďačí za život matke, a takmer vždy jej veľmi vďačí aj za ďalšiu jej vlastnú existenciu, ľudskú a duchovnú formáciu. Matka však, hoci býva veľmi vyvýšená zo symbolického hľadiska – koľko básní, koľko nádherných vecí sa poeticky hovorí o matke – býva málo počúvaná a v každodennom živote sa jej dostáva málo pomoci, málo sa berie do úvahy jej centrálna úloha v spoločnosti. Práve naopak, pripravenosť matiek obetovať sa kvôli deťom je často využívaná za účelom akéhosi «šetrenia» na spoločenských výdavkoch.

Stáva sa, že aj v kresťanskom spoločenstve sa nie vždy správne prihliada na matku, ktorá býva málo braná do úvahy. A predsa, v strede života Cirkvi stojí Ježišova Matka. Snáď by sa matkám, ochotným obetovať sa za vlastné deti a nezriedka i za deti tých druhých, malo dostať viac pozornosti. Bolo by potrebné viac pochopiť ich každodenný zápas o to, aby boli účinné v práci a pozorné a prívetivé v rodine; bolo by potrebné lepšie porozumieť, po čom túžia, aby tak mohli preukázať tie najlepšie a najautentickejšie plody svojej emancipácie. Matka s deťmi má vždy starosti, vždy nejakú prácu. Spomínam si ako sme doma boli piati, a kým jeden vystrojil jednu vec, ďalší už myslel na druhú a chudera mama chodila z jednej strany na druhú, ale bola šťastná. Dala nám veľa.

Matky sú najsilnejším protiliekom na šírenie sa sebeckého individualizmu. Slovo «indivíduum» vyjadruje, že niečo sa «nedá deliť». Matky sa však «delia», počnúc chvíľou, odkedy ponúkajú príbytok dieťaťu, aby ho priviedli na svet a umožnili mu rásť. Sú to ony, matky, ktoré najviac nenávidia vojnu, ktorá zabíja ich deti. Koľkokrát som myslel na tie matky, ktoré dostali list so slovami: «Oznamujem vám, že váš syn padol pri obrane vlasti...» Úbohé ženy, ako len trpí jedna matka! Ony sú svedkami nádhery života.

Arcibiskup Oskar Arnulfo Romero hovorieval, že mamy prežívajú «mučeníctvo materstva» - mučeníctvo materstva. V homílii na pohrebe jedného kňaza, ktorý bol zavraždený smrtiacim komandom, povedal, odvolávajúc sa na Druhý vatikánsky koncil: «Všetci máme byť pripravení zomrieť pre svoju vieru, aj keby nám Pán túto poctu neudelil... Dať život neznamená iba podstúpiť smrť; dávať život, mať ducha mučeníctva, to znamená dávanie v povinnostiach, v mlčaní, v modlitbe, v poctivom plnení povinností; v tom tichu každodenného života; dávať život po troške? Áno, tak ako ho dáva matka, keď bez strachu s jednoduchosťou mučeníctva materstva počne vo svojom lone dieťa, porodí ho, kŕmi, umožňuje mu rásť a láskavo sa oň stará. Toto znamená dávať život. A toto sú matky! Toto je mučeníctvo». Koniec citátu. Áno, byť matkou neznamená iba priviesť na svet dieťa, ale je to aj životná voľba – čo si zvolí matka, aká je životná voľba matky? Životnou voľbou matky je rozhodnutie dať život. A toto je veľkolepé a nádherné.

Spoločnosť bez matiek by bola spoločnosťou neľudskou, pretože matky vedia vždy, aj v najťažších chvíľach, preukázať nehu, oddanosť, mravnú silu. Matky taktiež často odovzdávajú najhlbší význam praktizovania náboženstva: v prvých modlitbách, v prvých gestách nábožnosti, ktorým sa dieťa učí, je vpísaná hodnota viery v živote človeka. Je to posolstvo, ktoré veriace matky vedia odovzdať bez mnohých vysvetľovaní: tie prídu na rad neskôr, no zárodok viery sa nachádza práve v týchto prvých najcennejších momentoch. Bez matiek nielen že by neboli noví veriaci, ale viera by stratila veľkú časť zo svojej jednoduchej a hlbokej vrúcnosti. A Cirkev je matka, s týmto všetkým, je naša matka! Nie sme siroty, máme matku! Pannu Máriu, matku Cirkev a našu vlastnú mamu. Nie sme siroty, sme deti Cirkvi, deti Panny Márie a sme deti našich matiek.

Najdrahšie mamy, vďaka, vďaka vám za to, čím ste v rodine a za to, čo dávate Cirkvi a svetu. A tebe, milovaná Cirkev, vďaka, vďaka za to, že si matka. Tebe, Mária, Božia Matka, vďaka, že nám umožňuješ vidieť Ježiša. A všetky tu prítomné mamy pozdravme našim potleskom!

Pápežove katechézy o rodine: štvrtá audiencia (28. Januára 2015)

Pápež František pokračoval na generálnej audiencii, cyklom o rodine. Jeho dnešná tretia časť bola zameraná na pojem „otca“.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Vráťme sa dnes ku katechézam o rodine. Dnes sa necháme viesť slovom «otec». Je to slovo, ktoré je nám kresťanom drahšie ako akékoľvek iné, pretože je menom, ktorým nás Ježiš naučil oslovovať Boha: «otec». Význam tohto slova dostal novú hĺbku práve vďaka spôsobu, ktorým ho Ježiš používal, keď sa obracal na Boha a vyjadroval svoj osobitný vzťah s ním. Požehnané tajomstvo dôvernosti Boha, Otca, Syna a Ducha, ktorého zjavil Ježiš, je srdcom našej kresťanskej viery.

«Otec» je slovo všetkým známe, je univerzálne slovo. Naznačuje základný vzťah, ktorého realita je taká stará ako dejiny človeka. Dnes sme napriek tomu dospeli k tvrdeniu, že naša spoločnosť akoby bola «spoločnosťou bez otcov». Inými slovami, najmä v západnej kultúre je postava otca, obrazne povedané, akoby neprítomná, akoby zmizla, bola odstránená. V prvom momente bola táto skutočnosť chápaná ako oslobodenie sa od otca-vládcu, od otca ako predstaviteľa zákona, zavedeného zvonka, od otca ako cenzora šťastia detí a ako prekážky emancipácie a autonómie mladých.

Neraz v minulosti v niektorých domoch vládlo autoritárstvo, v istých prípadoch dokonca útlak, keď sa rodičia správali k deťom ako k sluhom, nerešpektujúc osobné požiadavky ich rastu; otcovia, ktorí im nepomáhali vykročiť na ich cestu v slobode – avšak nie je ľahké vychovávať dieťa v slobode – ; otcovia, ktorí im nepomáhali vziať na seba osobnú zodpovednosť, aby budovali vlastnú budúcnosť i budúcnosť spoločnosti. Toto je istotne nesprávny postoj, no ako sa zavše stáva, prechádza sa z jedného extrému do druhého.

Problémom našich dní sa už nezdá byť rušivá prítomnosť otcov, ako skôr ich absencia, ich nezvestnosť. Otcovia sú občas tak zameraní na seba, na svoju prácu a niekedy na individuálnu sebarealizáciu, že zabúdajú aj na rodinu. Deti a mladých ponechávajú osamotených. Už ako biskup Buenos Aires som pozoroval pocit osirelosti, ktorí dnes prežívajú deti a mládež, a často som sa spytoval otcov, či sa hrávajú so svojimi deťmi, či dokážu odvážne a s láskou venovať čas svojim deťom. A odpoveď bola nepekná! Vo väčšine prípadov: «Nemôžem, mám veľa práce...». A otec chýbal synovi, ktorý rástol. Nehrával sa s ním, veru nie. Nestrácal pri ňom čas.

Chcel by som teraz, na tejto ceste spoločnej reflexie o rodine, všetkým kresťanským spoločenstvám povedať, že musíme byť pozornejší, pretože absencia osoby otca v živote detí a mladých spôsobuje trhliny a zranenia, ktoré môžu byť veľmi vážne. V skutočnosti sa deviácie u detí a mládeže môžu z väčšej časti pripísať tomuto nedostatku, deficitu vzorov a spoľahlivých sprievodcov v ich každodennom živote, nedostatku blízkosti a lásky zo strany otcov. Pocit osirelosti, ktorý prežívajú toľkí mladí, je ešte hlbší ako si myslíme.

Sú sirotami, a to v rodine, pretože otcovia im často chýbajú, a ani fyzicky nie sú doma, avšak hlavne kvôli tomu, že aj keď doma sú, nesprávajú sa ako otcovia, nerozprávajú sa so svojimi deťmi, neplnia svoju výchovnú úlohu, nevštepujú deťom vlastnými slovami, podporenými príkladom, tie princípy, hodnoty a pravidlá života, ktoré potrebujú ako chlieb. Výchovná funkcia prítomnosti otca je o toľko viac potrebná, o koľko viac je otec nútený byť kvôli práci vzdialený z domova. Niekedy sa zdá, že otcovia dobre nevedia, aké miesto majú zaujať v rodine a ako vychovávať deti. A teda, s pochybnosťami sa držia obďaleč, stiahnu sa a zanedbávajú svoju zodpovednosť, prípadne hľadajú útočisko v neuskutočniteľnom vzťahu «na rovnakej úrovni» s deťmi. Je pravda, že máš byť kamarát svojim deťom, no nezabúdaj, že ty si otec! Ak sa však správaš iba ako kamarát na rovnakej úrovni s tvojím dieťaťom, neprospeje mu to.

Toto vidíme aj v občianskej spoločnosti. Občianska spoločnosť so svojimi inštitúciami má istú zodpovednosť, – môžeme povedať otcovskú – voči mladým, zodpovednosť, ktorú neraz zanedbáva alebo ju vykonávy zle. Aj ona z nich často robí siroty a nepredkladá im pravdivý pohľad. Mladí takto zostávajú sirotami, sirotami bez dôveryhodných ciest, ktorými treba ísť, sirotami bez učiteľov, na ktorých by sa mohli spoľahnúť, sirotami bez ideálov, ktoré rozohrievajú srdce, sirotami bez hodnôt a nádejí, ktoré by ich denne podporovali. Sú napĺňaní idolmi, avšak takto im je ulúpené srdce, sú pobádaní, aby snívali o zábave a pôžitkoch, no nedostávajú možnosť zamestnania, sú oklamaní bôžikom peňazí a ich pravé bohatstvo je popierané.

Prospeje teda všetkým, otcom i deťom, aby znovu počuli o prisľúbení, ktoré dal Ježiš svojim učeníkom: «Nenechám vás ako siroty» (Jn 14,18). On je vskutku Cesta, ktorou treba kráčať, Učiteľ, ktorého treba počúvať, Nádej, že svet sa môže zmeniť, že láska víťazí nad nenávisťou a že je možná budúcnosť bratstva a slobody pre všetkých.

Niekto z vás by mi mohol povedať: «Ale, otče, dnes ste boli príliš negatívny. Hovorili ste iba o absencii otcov, o tom, čo sa stane, keď otcovia nie sú deťom nablízku...». To je pravda. Toto som chcel zdôrazniť, pretože na budúcu stredu budem v tejto katechéze pokračovať, aby som poukázal na svetlo krásy otcovstva. Kvôli tomu som si zvolil, že začnem tmou, aby som došiel k svetlu. Nech nám Pán pomáha dobre porozumieť týmto veciam. Ďakujem.

Pápežove katechézy o rodine: piata audiencia (4. februára 2015)

Katechézu Svätého Otca Františka pri generálnej audiencii uviedlo biblické čítanie z Listu Efezanom: „Deti, poslúchajte svojich rodičov v Pánovi, lebo je to spravodlivé. Cti svojho otca i matku, to je prvé prikázanie s prisľúbením: Aby ti dobre bolo a aby si dlho žil na zemi. A vy, otcovia, nedráždite svoje deti k hnevu, ale vychovávajte ich prísne a napomínajte ich v Pánovi“ (Ef 6,1-4).

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnes by som sa chcel venovať druhej časti zamyslenia nad postavou otca v rodine. Minule som rozprával o nebezpečenstve «neprítomných» otcov, dnes sa chcem zamerať predovšetkým na jej pozitívny aspekt. Aj sv. Jozef mal pokušenie zanechať Máriu, keď zistil, že bola v požehnanom stave, avšak zasiahol Pánov anjel, ktorý mu zjavil Boží plán a jeho poslanie byť domnelým otcom. A Jozef, muž spravodlivý, «prijal svoju manželku» (Mt 1,24) a stal sa otcom Nazaretskej rodiny.

Každá rodina dnes potrebuje otca. Dnes sa pristavíme pri hodnote jeho úlohy, a chcel by som pritom vychádzať z niekoľkých vyjadrení, ktoré sa nachádzajú v Knihe prísloví, zo slov, ktorými sa otec obracia na syna, a hovorí takto: «Syn môj, ak bude tvoje srdce múdre, aj moje srdce sa bude radovať. Moje vnútro bude plesať, keď budú tvoje pery hovoriť správne slová» (porov. Prís 23,15-16). Nedá sa lepšie vyjadriť hrdosť a dojatie otca, ktorý sa presvedčí, že odovzdal synovi to, čo je v živote naozaj dôležité, a teda múdre srdce. Tento otec nehovorí: «Som na teba hrdý, pretože si ako ja, pretože opakuješ veci, ktoré hovorím a konám ja». Nie, nehovorí mu nič také. Naopak, vraví mu niečo omnoho dôležitejšie, čo by sme mohli interpretovať takto:

«Budem šťastný zakaždým, keď uvidím, že konáš múdro a budem dojatý vždy, keď začujem, že hovoríš čestne. Toto som ti chcel zanechať, aby sa ti to stalo vlastným: schopnosť cítiť a konať, hovoriť a usudzovať s múdrosťou a poctivosťou. A aby si sa mohol stať takým, naučil som ťa veci, ktoré si nepoznal, napravil som chyby, ktoré si nevidel. Postaral som sa, aby si pociťoval hlboký a zároveň diskrétny cit, ktorý si možno naplno nerozpoznal, keď si bol mladý a neistý. Vydal som pred tebou svedectvo prísnosti a pevnosti, ktorému si možno nerozumel, keďže si túžil iba po priazni a ochrane. Sám som musel ako prvý prejsť skúškou múdrosti srdca, bdieť nad návalmi citu i roztrpčenosti, aby som zniesol ťarchu nevyhnutných nedorozumení a našiel správne slová, aby som bol pochopiteľný. A teraz, pokračuje otec, keď vidím, že sa snažíš byť taký voči svojim deťom i voči druhým, som dojatý. Som šťastný, že som tvoj otec.»

Takto hovorí múdry a zrelý otec. Otec dobre vie, koľko stojí odovzdávanie tohto dedičstva: koľko blízkosti, koľko vľúdnosti a koľko pevnosti. Avšak akú útechu a odmenu dostane, keď jeho synovia budú na česť tomuto dedičstvu! Táto radosť je zadosťučinením za každú námahu, prekonáva každé nedorozumenie a uzdravuje každé zranenie.

Na prvom mieste je však potrebné, aby bol otec v rodine prítomný. Nech je nablízku svojej manželke, aby sa s ňou delil o všetko, o radosti i bolesti, o námahy a nádeje. A nech je nablízku deťom v ich raste: keď sa hrajú a keď si plnia povinnosti, keď sú roztopašné i keď sú úzkostlivé, keď sa vedia podeliť i keď sú mlčanlivé, keď sú odvážne i keď majú strach, keď urobia chybný krok i keď opäť nájdu cestu. Otec nech je vždy prítomný. Slovo prítomný neznačí to isté ako kontrolór! Pretože otcovia, ktorí sú prílišnými kontrolórmi potláčajú svoje deti, neumožňujú im rásť!

Evanjelium nám hovorí o príkladnosti Otca, ktorý je na nebesiach – jediný, ako hovorí Ježiš, ktorý môže byť vskutku nazývaný «dobrým Otcom» (porov. Mk 10,18). Všetkým je známe to mimoriadne podobenstvo nazývané «O márnotratnom synovi», či lepšie «O milosrdnom otcovi», ktoré sa nachádza v pätnástej kapitole Lukášovho evanjelia (porov. 15,11-32). Koľko dôstojnosti a nežnosti je v očakávaní otca, ktorý stojí pri dverách domu čakajúc, že sa syn vráti! Otcovia musia byť trpezliví. Mnohokrát sa nedá robiť nič iné, iba čakať; modliť sa a čakať trpezlivo, vľúdne, veľkoryso a milosrdne.

Dobrý otec vie čakať a vie odpúšťať z hĺbky srdca. Isteže, vie aj rázne naprávať: nie je slabým, ústupčivým, sentimentálnym otcom. Otec, ktorý vie napomínať bez toho, aby ponižoval, je zároveň tým, ktorý vie chrániť bez toho, aby sa šetril. Raz som na jednej svadobnej slávnosti počul, ako istý otec povedal: «Niekedy musím trochu deti vybiť... ale nikdy nie po tvári, aby som ich neponížil». Aké pekné! Pozná význam dôstojnosti. Keď musí vytrestať, urobí to spravodlivo a ide sa ďalej.

Ak je teda niekto, kto dokáže až do hĺbky vysvetliť modlitbu «Otče náš», ktorú nás naučil Ježiš, tak je to človek, ktorý prežíva otcovstvo v prvej osobe. Bez milosti, ktorá pochádza od Otca, ktorý je na nebesiach, otcovia strácajú odvahu a utekajú z boja. No deti potrebujú nájsť otca, ktorý ich čaká, keď sa vrátia po svojich pádoch. Urobia všetko, aby to nepriznali, neukázali navonok, avšak potrebujú ho. Ak ho nenájdu, otvoria sa im rany, ktoré je ťažké zaceliť.

Cirkev, naša matka, sa usiluje všetkými silami podporovať pozitívnu a veľkorysú prítomnosť otcov v rodinách, pretože oni sú pre nové generácie strážcami a nezastupiteľnými sprostredkovateľmi viery v dobro, viery v spravodlivosť a Božiu ochranu, tak ako sv. Jozef.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: šiesta audiencia (11. februára 2015)

Po predchádzajúcich katechézach venovaných materstvu a otcovstvu sa Svätý Otec zameral na úlohu detí v rodine.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Po zamyslení sa nad postavami matky a otca, chcel by som v tejto katechéze o rodine hovoriť o dieťati, či lepšie, o deťoch. Vyjdem z pekného Izaiášovho obrazu. Prorok píše: «Zďaleka prichádzajú tvoji synovia a tvoje dcéry nesú v náručí. Uvidíš to a zažiariš, rozochveje a rozšíri sa tvoje srdce» (Iz 60,4-5a). Je to nádherný obraz, obraz šťastia, ktoré sa uskutočňuje pri stretnutí rodičov s deťmi, ktorí spoločne kráčajú v ústrety budúcnosti v slobode a pokoji po dlhom období útrap a odlúčenia, tak ako tomu bolo v tom úseku dejín, keď boli vzdialení od vlasti.

Vskutku, medzi nádejou národa a harmóniou medzi generáciami je úzke prepojenie. Toto si dobre uvedomme. Medzi nádejou národa a harmóniou medzi generáciami je úzky súvis. Radosť detí rozochvieva srdcia rodičov a otvára budúcnosť. Deti sú radosťou rodiny a spoločnosti. Nie sú akýmsi problémom reprodukčnej biológie, ani nie sú jedným z mnohých spôsobov sebarealizácie. A ešte menej sú vlastníctvom rodičov... Nie, to nie. Deti sú darom, rozumieme tomu? Deti sú dar. Každý je jedinečný a neopakovateľný a zároveň zreteľne spojený so svojimi koreňmi.

Byť synom a dcérou podľa Božieho plánu vskutku značí niesť v sebe pamäť a nádej vzťahujúcu sa na lásku, ktorá zrealizovala seba samú, keď zažala život inej ľudskej bytosti, originálnej a novej. A pre rodičov je každé dieťa samo sebou, je odlišné, je iné. Dovoľte mi jednu spomienku na rodinu. Pamätám si, ako o nás naša mama, keďže nás bolo päť, hovorievala: «Mám päť detí». Pýtali sa jej: «A ktoré je tvoje najobľúbenejšie?» Odpovedala: «Nuž, mám päť detí, tak ako päť prstov. Ak ma udrú po tomto, bolí ma to. Ak po tomto druhom, tiež ma to bolí. Pri všetkých piatich ma to bolí. Všetci sú moji, ale sú odlišní, tak ako prsty na jednej dlani». Toto je rodina! Deti sú odlišné, ale všetky sú deti!

Syna milujeme preto, lebo je synom, nie preto, že je pekný, alebo pre to, či pre ono, ale pretože je synom! Nie preto, že zmýšľa ako ja, alebo že je stelesnením mojich prianí. Syn je synom: život, ktorý sa zrodil z nás, avšak je určený preňho, pre jeho dobro, pre dobro rodiny, spoločnosti a celého ľudstva.

Odtiaľto vychádza i hĺbka ľudskej skúsenosti byť synom a dcérou, ktorá nám umožňuje odhaliť najnezištnejší rozmer lásky, ktorý nás neprestajne udivuje. Je to krása toho, že sme boli milovaní už prv: deti sú milované prv, ako prídu. Koľkokrát tu stretávam matky, ktoré ukazujú na brucho a prosia ma o požehnanie... pretože tieto deti sú milované skôr, ako prídu na svet. A toto je nezištnosť, toto je láska: sú milovaní už vopred, tak ako je to pri láske Boha, ktorý nás miluje vždy prvý. Sú milovaní skôr než by urobili čokoľvek, čím by si to zaslúžili, skôr než dokážu rozprávať či rozmýšľať, dokonca skôr než prídu na svet! Byť deťmi je základnou podmienkou pre spoznanie Božej lásky, ktorá je prvotným zdrojom tohto pravého zázraku. Do duše každého dieťaťa, pretože je zraniteľné, Boh vkladá pečať tejto lásky, ktorá je základom jeho osobnej dôstojnosti, dôstojnosti, ktorú nič a nikto nebude môcť zničiť.

Zdá sa, že dnes je pre deti náročnejšie predstaviť si vlastnú budúcnosť. Otcovia – ako som to naznačil v predošlých katechézach – možno urobili krok dozadu a deti sa stali menej istými pri svojich krokoch vpred. Dobrému vzťahu medzi generáciami sa môžeme učiť od nášho nebeského Otca, ktorý necháva každého z nás slobodného, ale nikdy nás nenechá osamotených. A ak sa zmýlime, naďalej nás trpezlivo sprevádza bez toho, aby oslabla jeho láska voči nám. Nebeský Otec nerobí krok dozadu vo svojej láske k nám, nikdy! Ide vždy vpred, a ak sa to nedá, očakáva nás, ale nikdy nejde naspäť. Chce, aby jeho deti boli odvážne a kráčali dopredu.

Deti sa zo svojej strany nemajú ľakať námahy pri budovaní lepšieho sveta: je správne, aby túžili po lepšom svete, než aký dostali! To však má byť bez arogancie, bez namyslenosti. Je potrebné vedieť uznať hodnotu detí a rodičom treba vždy priznať úctu.

Štvrté prikázanie vyžaduje od detí – a nimi sme všetci –, aby si ctili otca a matku (porov. Ex 20,12). Toto prikázanie nasleduje hneď po tých, ktoré sa týkajú samého Boha; po tých troch prikázaniach, ktoré sa týkajú samotného Boha, nasleduje toto ako štvrté. Naozaj, obsahuje čosi posvätné, niečo božské, niečo, čo je pri koreni každého iného druhu úcty medzi ľuďmi. A v biblickej formulácii štvrtého prikázania sa dodáva: «Cti svojho otca a svoju matku, aby si dlho žil v krajine, ktorú ti dá Pán, tvoj Boh».

Pozitívne puto medzi generáciami je zábezpekou budúcnosti a zárukou ozajstnej humánnosti dejín. Spoločnosť, v ktorej si deti nectia svojich rodičov, je spoločnosťou bez cti; keď si nectíme rodičov, strácame vlastnú česť! Taká spoločnosť speje k tomu, že ju zaplnia mladí ľudia, ktorí budú prázdni a chamtiví. Avšak aj spoločnosť skúpa na plodnosť, ktorá sa nerada obklopuje deťmi, ktorá ich považuje predovšetkým za starosť, za bremeno, za riziko, je spoločnosťou v depresii.

Pomyslime na toľké spoločnosti, ktoré sú nám známe tu v Európe: sú to spoločnosti v depresii, pretože nechcú deti, nemajú deti, úroveň pôrodnosti nedosahuje jedno percento. Prečo? Každý z nás nech sa zamyslí a nech si odpovie. Ak sa na rodinu bohatú na deti hľadí ako na bremeno, niečo tu nesedí! Plodenie detí má byť zodpovedné, ako to učí aj encyklika Humanae vitae blahoslaveného pápeža Pavla VI., avšak rozhodnutie mať viac detí sa nemôže stať automaticky nezodpovednou voľbou. Navyše, rozhodnutie nemať deti je sebeckou voľbou.

Život sa omladzuje a naberá na energii, keď sa znásobuje: obohacuje sa, a nie ochudobňuje! Deti sa učia preberať zodpovednosť za svoju rodinu, dozrievajú vo vzájomnom delení sa o jej obety, rastú v oceňovaní jej darov. Radostná skúsenosť bratstva oživuje úctu a starostlivosť o rodičov, ktorým sme povinní našou vďačnosťou.

Mnohí z vás majú deti a všetci sme deťmi. Urobme teraz jednu vec, na minútku, nebude to dlho. Nech každý z nás myslí v srdci na svoje deti – ak ich má –; nech myslí v tichu. A všetci si pomyslime i na našich rodičov a ďakujme Bohu za dar života. V tichu, tí, ktorí majú deti, nech na ne myslia, a všetci myslime na našich rodičov. [chvíľa ticha] Pán nech požehnáva našich rodičov a požehnáva i vaše deti.

Ježiš, večný Syn, ktorý sa v čase stal dieťaťom, nech nám pomôže nájsť cestu, na ktorej nanovo zažiari táto ľudská skúsenosť, tak jednoduchá a tak veľká, akou je byť deťmi. V množení sa ľudského pokolenia je tajomstvo, ktoré obohacuje život všetkých, ktoré prichádza od samého Boha. Musíme ho znovu objaviť, postaviť sa zoči-voči predsudkom; a prežívať ho vo viere a v dokonalej radosti. A poviem vám: aké krásne to je, keď prechádzam pomedzi vás a vidím otcov a mamy, ktorí zdvíhajú svoje deti, aby dostali požehnanie. Je to priam božské gesto. Ďakujem, že tak robíte.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: siedma audiencia (18. februára 2015)

V katechéze pápež František pokračoval v cykle o rodine. Tentoraz sa zameral na vzťahy medzi súrodencami.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Na našej ceste katechézy o rodine, po tom, ako sme uvažovali nad úlohu matky, otca a detí, sa dnes budeme venovať súrodencom. «Brat» a «sestra» sú slová v kresťanstve veľmi obľúbené. A vďaka rodinnej skúsenosti týmto slovám rozumejú všetky kultúry a všetky epochy.

Bratské puto má osobitné miesto v dejinách Božieho ľudu, ktorému sa zjavuje uprostred živej ľudskej skúsenosti. Žalmista ospevuje nádheru súrodeneckého puta: «Aké je dobré a milé, keď bratia žijú pospolu» (Ž 133,1). Je to pravda, bratstvo je nádherné! Ježiš Kristus priviedol k naplneniu aj túto ľudskú skúsenosť byť bratmi a sestrami, keď ju zahrnul do trojičnej lásky a urobil ju tak schopnou presiahnuť príbuzenské zväzky a prekonať každý múr odcudzenia.

Vieme, že keď sa súrodenecký vzťah ničí, keď sa zničí tento vzťah medzi súrodencami, otvorí sa cesta pre bolestné skúsenosti konfliktu, zrady a nenávisti. Biblické rozprávanie o Kainovi a Ábelovi je príkladom tohto negatívneho záveru. Po vražde Ábela sa Boh pýta Kaina: «Kde je tvoj brat Ábel?» (Gn 4,9a). Je to otázka, ktorú Pán neprestajne opakuje v každom pokolení. A žiaľ, v každom pokolení sa neprestáva opakovať aj dramatická Kainova odpoveď: «Neviem. Či som ja strážca svojho brata?» (Gn 4,9b). Keď sa pretŕha puto medzi súrodencami, deje sa niečo nepekné, čo je škodlivé aj pre ľudstvo.

A aj v rodine, koľkí súrodenci sa pohádali kvôli drobnostiam, alebo kvôli dedičstvu a potom sa viac spolu nerozprávajú, viac sa nepozdravia... A toto je nepekné. Byť súrodencami je veľká vec, myslite na to, že všetci súrodenci boli počas deviatich mesiacov pod srdcom tej istej mamy, že pochádzajú z maminho tela! Bratstvo sa nesmie ničiť. Zamyslime sa trochu, všetci poznáme rodiny, v ktorých sú súrodenci rozdelení, ktorí sa pohádali, zamyslime sa trochu a prosme Pána za tieto rodiny – možno i v našej rodine máme niekoľko prípadov –, aby nám Pán pomohol znovu zjednotiť súrodencov a znovu vybudovať rodinu. Súrodenecký vzťah sa nesmie ničiť, a keď sa zničí, deje sa to, čo v prípade Kaina a Ábela, keď sa Pán pýta Kaina, kde je jeho brat: «Ja neviem, mňa môj brat nezaujíma». Toto je škaredé. Toto počuť je veľmi, veľmi bolestné. Nuž, v našich modlitbách vždy prosme za rozdelených súrodencov.

Súrodenecké puto, ktoré sa formuje v rodine medzi deťmi, ak sa to deje v ovzduší výchovy k otvorenosti voči iným, je veľkou školou slobody a pokoja. V rodine, medzi súrodencami sa učíme ľudskému spolunažívaniu, ako sa má nažívať v spoločnosti. Možno si to vždy neuvedomujeme, ale práve rodina vnáša do sveta bratstvo! Vychádzajúc z tejto prvej skúsenosti bratstva, živeného vzájomnými citmi a rodinnou výchovou, je bratský štýl vyžarovaný ako prísľub na celú spoločnosť a na vzťahy medzi národmi.

Požehnanie, ktoré Boh, v Ježišovi Kristovi, na toto súrodenecké puto vylieva, ho nepredstaviteľným spôsobom rozširuje a dáva mu schopnosť prekonať každú národnú, jazykovú, kultúrnu a dokonca i náboženskú odlišnosť.

Pomyslite si, čím sa toto spojivo stáva medzi ľuďmi, aj vzájomne veľmi odlišnými, keď môžu jeden o druhom povedať: «Tento mi je celkom ako brat, táto mi je celkom ako sestra!» A toto je krásne, je to nádherné. Dejiny nám napokon dostatočne ukázali, že aj sloboda a rovnosť sa bez bratstva môžu naplniť individualizmom a konformizmom, ako aj zištnosťou.

Bratstvo v rodine žiari osobitým spôsobom vtedy, keď vidíme starostlivosť, trpezlivosť a láskavosť, s akou je zahŕňaný slabší, chorý či postihnutý braček či sestrička. Bratov a sestier, ktorí takto konajú, je veľmi mnoho na celom svete a možno dostatočne neoceňujeme ich veľkodušnosť. A keď je v rodine mnoho súrodencov – dnes som pozdravil rodinu s deviatimi deťmi: tí starší pomáhajú otcovi a mame postarať sa o menších. Toto je pekné, táto pomoc medzi súrodencami.

Mať brata, sestru, súrodenca, ktorý ťa má rád, je silnou skúsenosťou, nezaplatiteľnou a nenahraditeľnou. Rovnako sa to vzťahuje i na kresťanské bratstvo. Tí najmenší, najslabší, najchudobnejší by nás mali obmäkčiť: majú «právo» dotknúť sa nám duše a chytiť nás za srdce. Áno, sú našimi bratmi a ako takých ich máme milovať a podľa toho sa k nim správať. Keď sa to tak deje, keď sú chudobní akoby našimi domácimi, naše kresťanské bratstvo znovu ožíva. Veď kresťania idú v ústrety chudobným a slabým nie z poslušnosti nejakému ideologickému programu, ale pretože Pánovo slovo a príklad nám hovoria, že sme si všetci bratmi. Toto je princíp Božej lásky a každej spravodlivosti medzi ľuďmi.

Mám pre vás jeden návrh: prv než skončím, mám už iba zopár riadkov, každý z nás si v tichu pomyslime na našich bratov, na naše sestry, myslime na nich v tichu a v tichosti srdca sa za nich modlime. Chvíľku ticha... - Takže touto modlitbou sme ich všetkých, bratov a sestry, v myšlienkach a v srdci priviedli sem na námestie, aby prijali požehnanie. Vďaka.

Dnes viac ako inokedy je potrebné znovu vniesť bratstvo do stredu našej technokratickej a byrokratickej spoločnosti: potom aj sloboda a rovnosť dostanú to správne ladenie. Preto neochudobnime ľahkomyseľne naše rodiny, či už z podvolenia sa alebo zo strachu, o krásu širokej súrodeneckej skúsenosti synov a dcér. A neprestaňme dôverovať v rozsiahlosť horizontu, ktorý je viera schopná vyťažiť z tejto skúsenosti osvietenej Božím požehnaním. Ďakujem.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: ôsma audiencia (4. marca 2015)

Pri dnešnej generálnej audiencii vo Vatikáne pápež František pokračoval v cykle katechéz o rodine, pričom sa zameral na miesto starých rodičov v rodine a na vzťah spoločnosti k seniorom vo všeobecnosti.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnešná katechéza a tá na budúcu stredu sú venované seniorom, čo sú v rodinnom kruhu starí rodičia či iní starší príbuzní. Dnes sa zamyslíme nad aktuálnymi problematickými pomermi starých ľudí a nabudúce, teda v ďalšiu stredu, viac v pozitívnom zmysle nad povolaním, ktoré toto obdobie života so sebou prináša.

Vďaka pokrokom medicíny sa život predĺžil, avšak spoločnosť sa širšie neotvorila pre život! Počet seniorov sa znásobil, ale naše spoločnosti sa dostatočne nezorganizovali, aby im pripravili miesto s náležitou úctou a konkrétnym prihliadnutím na ich krehkosť a dôstojnosť. Kým sme mladí, máme sklon prehliadať starobu, akoby bola nejakou chorobou, od ktorej si treba držať odstup. Keď neskôr zostarneme, a zvlášť ak sme chudobní, ak sme chorí, ak sme osamelí, zakúšame nedostatky spoločnosti orientovanej na výkonnosť, ktorá v dôsledku toho ignoruje starých ľudí. A seniori sú bohatstvom, nemožno ich ignorovať.

Benedikt XVI. pri návšteve jedného domova dôchodcov použil jasné a prorocké slová, keď povedal: «Kvalita každej spoločnosti, povedal by som každej civilizácie, sa posudzuje aj podľa toho, ako sa správa k seniorom a podľa miesta, aké im vyhradzuje v spoločenskom živote» (12. novembra 2012). Je to pravda, pozornosť voči starým ľuďom v danej spoločnosti je jej rozlišovacím znakom. Je tá spoločnosť pozorná voči starému človeku? Je v nej preňho miesto? Táto spoločnosť bude napredovať, pretože si vie ctiť múdrosť a životné skúsenosti starých ľudí. Spoločnosť, v ktorej pre seniorov nieto miesta, z ktorej sú vyraďovaní, pretože vytvárajú problémy, táto spoločnosť nesie v sebe smrtiaci vírus.

Na Západe výskumníci hovoria o aktuálnom storočí ako o storočí starnutia: počet detí klesá, počet seniorov sa zvyšuje. Táto nerovnováha sa nás dotýka, ba je veľkou výzvou pre dnešnú spoločnosť. A predsa, istá kultúra zisku núti k tomu, aby sa na seniorov hľadelo ako na ťarchu, ako na príťaž. Nielen že sú neproduktívni, ale sú bremenom, myslia si o nich. Skrátka, aký je výsledok takéhoto zmýšľania? Treba ich vyradiť. Je strašné vidieť vyradených starých ľudí, je to ohavná vec, je to hriech! Netrúfame si povedať to otvorene, ale robí sa to! V tomto navyknutí si na kultúru skartovania je niečo podlé. My sme však na vyraďovanie ľudí zvyknutí. Chceme sa zbaviť nášho nadmerného strachu zo slabosti a zraniteľnosti; no ak takto konáme, rozmnožujeme v senioroch úzkosť z toho, že budú len trpení a opustení.

Už počas môjho pôsobenia v Buenos Aires som sa osobne dotkol tejto reality aj s jej problémami: «Starí ľudia sú opustení, a to nie iba z materiálnej núdze. Sú opustení z egoistickej neschopnosti akceptovať ich limity, ktoré odrážajú naše limity, z dôvodu nespočetných ťažkostí, ktoré dnes musia prekonávať, aby mohli prežiť v civilizácii, ktorá im neumožňuje podieľať sa na nej, hlásiť sa k nej, ani byť pre ňu smerodajnými, v zmysle konzumného modelu, podľa ktorého „iba mladí môžu byť užitoční a môžu si užívať“. Títo seniori by naopak mali byť pre celú spoločnosť zásobárňou múdrosti nášho ľudu. Starí ľudia sú zásobárňou múdrosti nášho ľudu! Ako ľahko sa uspí svedomie, keď chýba láska!» (Solo l’amore ci può salvare, Città del Vaticano 2013, s. 83).

Takto sa to stáva. Spomínam si, keď som navštevoval domovy dôchodcov, s každým som sa porozprával a mnohokrát som si vypočul toto: «Ako sa máte? A vaše deti?» «Dobre.» «A koľko ich máte?» «Veľa.» «A chodia vás navštevovať?» «Áno, áno, vždy prichádzajú.» «A kedy boli naposledy?» A táto staršia pani, osobitne si na ňu spomínam, povedala: «No, na Vianoce.» A bol august! Osem mesiacov bez toho, aby ju deti navštívili, osem mesiacov opustená! Toto sa volá smrteľný hriech, rozumieme tomu?

Raz, keď som bol dieťa, nám stará mama rozprávala príbeh o jednom dedkovi, ktorý sa počas jedenia ušpinil, pretože si nedokázal dobre vložiť do úst lyžicu s polievkou. A jeho syn, ktorý bol otcom rodiny, rozhodol, že ho presunie od spoločného stola, a urobil preňho malý stôl v kuchyni, kde nebol na očiach, aby tam jedával sám. A takto aby neurobil hanbu, keď prichádzajú priatelia na obed či večeru. O niekoľko dní po príchode z práce našiel svojho najmladšieho syna, ako sa hrá s kusom dreva, kladivom a klincami a niečo majstruje, nuž sa ho opýtal: «Čo to robíš?» «Robím stôl, oci.» «Stôl, a načo?» «Aby bol nachystaný pre teba, aby si mal kde jedávať, keď budeš starý.» Deti majú viac svedomia ako my!

V cirkevnej tradícii máme bohatý zdroj múdrosti, ktorá vždy podporovala kultúru blízkosti k seniorom, ochotu k prívetivému a solidárnemu sprevádzaniu v tejto finálnej časti života. Táto tradícia je zakorenená vo Svätom písme, ako to potvrdzujú napríklad tieto slová Knihy Sirachovho syna: «Nepohŕdaj tým, čo rozprávajú múdri starci, ale máš sa zapodievať ich múdrymi výrokmi, lebo od nich sa naučíš rozlišovaniu aj ako sa zachovať v núdzi» (porov. Sir 8,9-10).

Cirkev sa nemôže a nechce pripodobňovať mentalite necitlivosti, a ešte menej ľahostajnosti a opovrhovania vo vzťahu k starobe. Musíme opäť prebudiť kolektívny zmysel vďačnosti, uznania, pohostinnosti, ktoré umožnia seniorovi, aby sa cítil ako živá súčasť svojho spoločenstva.

Seniori sú muži a ženy, otcovia a matky, ktorí boli pred nami na tej istej našej ceste, v tom istom našom dome, v našom každodennom zápase o dôstojný život. Sú mužmi a ženami, od ktorých sme mnoho dostali. Starý človek nie je cudzinec. Starý človek, to sme my: skôr či neskôr, ale nevyhnutne, i keď sa tým nezaoberáme. A ak sa my nenaučíme dobre zaobchádzať so seniormi, tak isto sa bude zaobchádzať s nami.

Všetci seniori sme trochu krehkí. Niektorí sú však osobitne slabí, mnohí sú sami a poznačení chorobou. Niektorí sú závislí na nevyhnutnej starostlivosti a na pozornosti iných. Urobíme z tohto dôvodu krok späť? Ponecháme ich napospas ich osudu? Spoločnosť bez blízkosti, z ktorej sa vytráca veľkodušnosť a nezištná láskavosť, a to aj k cudzím ľuďom, je spoločnosťou zvrátenou. Cirkev vo vernosti Božiemu slovu nemôže tolerovať tieto degenerácie. Také kresťanské spoločenstvo, v ktorom by blízkosť a nezištnosť už neboli považované za nevyhnutné, by spolu s nimi stratila svoju dušu. Kde niet úcty k starým ľuďom, tam niet budúcnosti pre mladých.

(Preklad: Slovenská redakcia Vatikánskeho rozhlasu)

Pápežove katechézy o rodine: deviata audiencia (11. marca 2015)

V katechéze pokračoval v úvahách o starých rodičoch, s ohľadom na hodnotu a význam ich úlohy v rodine. Ako povedal, stotožňuje sa s nimi, pretože patrí do tejto vekovej skupiny a s úsmevom si spomenul, že ho počas návštevy Filipín oslovovali „dedko František“.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

V dnešnej katechéze pokračujeme v uvažovaní nad starými rodičmi, zamýšľajúc sa nad hodnotou a dôležitosťou ich úlohy v rodine. Robím tak stotožňujúc sa s týmito ľuďmi, pretože aj ja patrím do tejto vekovej kategórie. Keď som bol na Filipínach, filipínsky ľud ma pozdravoval slovami: „Lolo Kiko“, čo znamená „dedko František“. „Lolo Kiko“, tak hovorili!

Prvá vec, ktorú je dôležité zdôrazniť: je pravda, že spoločnosť sa nás usiluje vyradiť, ale Pán určite nie! Pán nás nikdy nevyraďuje. Volá nás, aby sme ho nasledovali v každom veku, a aj staroba v sebe nesie milosť a poslanie, pravé Pánovo povolanie. Staroba je povolaním. Nie je to ešte moment «stiahnuť veslá do člna». Toto obdobie života sa odlišuje od predošlých, o tom niet pochýb; mali by sme ho aj my sami tak trochu objaviť, pretože naše spoločnosti nie sú duchovne ani morálne pripravené na to, aby dali tomuto momentu života jeho plný význam. Predtým skutočne nebolo bežné mať k dispozícii toľko času; dnes je to oveľa viac. A aj kresťanská spiritualita bola tak trochu zaskočená, treba teda načrtnúť spiritualitu seniorov. Avšak vďaka Bohu nechýbajú svedectvá svätých mužov a žien, seniorov!

Bol som veľmi oslovený «Dňom seniorov», ktorý sme vlani zorganizovali tu na Námestí sv. Petra, námestie bolo plné. Vypočul som si príbehy starších ľudí, ktorí sa stravujú pre iných, ako aj príbehy manželských párov, ktoré prichádzajú a hovoria: «Dnes máme 50. výročie manželstva», «Dnes oslavujeme 60. výročie manželstva»... Ja im vravím: ukážte to mladým, ktorí sú tak rýchlo unavení! Toto svedectvo vernosti v pokročilom veku. V ten deň boli na tomto námestí mnohí. Treba sa nad tým naďalej zamýšľať, či už v cirkevnom alebo spoločenskom kontexte.

Evanjelium nám ide v ústrety s veľmi pekným obrazom, dojímavým a povzbudivým. Je to obraz Simeona a Anny, o ktorých nám rozpráva evanjelium o Ježišovom detstve, zostavené sv. Lukášom. Boli istotne staršími ľuďmi, «starec» Simeon a «prorokyňa» Anna, ktorá mala 84 rokov. Táto žena neskrývala svoj vek. Evanjelium spomína, že deň čo deň očakávali Boží príchod, a to dlhé roky. Chceli ho práve v ten deň uzrieť, postrehnúť jeho znamenia, vytušiť jeho príchod. Možno sa už aj trochu zmierili s tým, že zomrú skôr, ako sa to stane. Tým dlhým čakaním však i naďalej napĺňali celý svoj život, nemali dôležitejšie povinnosti ako toto: čakať na Pána a modliť sa.

Keď teda Mária s Jozefom prišli do chrámu, aby naplnili predpisy Zákona, Simeon a Anna sa s nadšením pohli, oduševnení Duchom Svätým (porov. Lk 2,27). Bremeno veku a čakania sa v tej chvíli stratilo. Spoznali dieťa a objavili novú silu pre novú úlohu: vzdávať vďaku a vydávať svedectvo o tomto Božom Znamení. Simeon bez prípravy predniesol nádherný oslavný hymnus (porov. Lk 2,29-32) – v tej chvíli bol z neho básnik – a Anna sa stala prvou Ježišovou ohlasovateľkou: «hovorila o dieťati všetkým, ktorí očakávali vykúpenie Jeruzalema» (Lk 2,38).

Drahí starí rodičia, drahí seniori, kráčajme v línii týchto výnimočných starcov! Staňme sa aj my tak trochu básnikmi v modlitbe: s chuťou hľadajme vlastné slová, znovu si osvojme tie, ktoré nás učí Božie slovo. Modlitba starých rodičov a seniorov je veľký dar pre Cirkev! Modlitba starých rodičov a seniorov je darom pre Cirkev, je bohatstvom! Je mocnou injekciou múdrosti aj pre celé ľudské spoločenstvo, najmä pre to, ktoré je príliš zamestnané, priveľmi zaneprázdnené a príliš roztržité. Niekto predsa musí aj im vyspievať Božie znamenia, ohlasovať Božie znamenia a modliť sa za nich!

Pozrime sa na Benedikta XVI., ktorý sa rozhodol stráviť v modlitbe a načúvaní Božiemu slovu poslednú etapu svojho života! Je to nádherné! Jeden veľký veriaci minulého storočia z pravoslávnej tradície, Olivier Clément, hovorieval: «Civilizácia, v ktorej niet modlitby, je civilizáciou, kde staroba už nemá zmysel. A to je desivé, my potrebujeme predovšetkým seniorov, ktorí sa modlia, pretože staroba nám je daná pre toto.» Potrebujeme seniorov, ktorí sa modlia, pretože staroba je nám daná práve na to. Modlitba seniorov je nádherná skutočnosť.

Môžeme ďakovať Pánovi za prijaté dobrodenia a naplniť prázdnotu nevďačnosti, ktorá ho obklopuje. Môžeme sa prihovárať za očakávania nových generácií a dať dôstojnosť pamiatke a obetám generácií minulých. Môžeme pripomenúť ambicióznym mladým, že život bez lásky je životom vyprahnutým. Môžeme povedať ustráchaným mladým, že nad obavou z budúcnosti je možné zvíťaziť. Môžeme poučiť mladých, ktorí sú príliš zamilovaní do seba, že je väčšou radosťou dávať ako prijímať. Starí otcovia a mamy vytvárajú neprestajný «chorál» veľkej duchovnej svätyne, kde modlitba prosby a spev chvály podopierajú spoločenstvo, ktoré pracuje a bojuje na životnom poli.

A napokon, modlitba neprestajne očisťuje srdce. Chvála a prosba k Bohu chránia srdce pred zatvrdnutím v hneve a sebectve. Aký nepekný je cynizmus starého človeka, ktorý stratil zmysel pre vydávanie svedectva, pohŕda mladými a neodovzdáva múdrosť života! Naopak, aké nádherné je povzbudenie, ktoré senior dokáže odovzdať mladému človeku v jeho hľadaní zmyslu viery a života! Toto je vskutku poslaním starých rodičov, povolaním seniorov. Slová starých rodičov majú v sebe niečo osobitné pre mladých. A oni to vedia. Slová, ktoré mi napísané odovzdala moja stará mama v deň mojej kňazskej vysviacky ešte vždy nosím pri sebe, stále v breviári, čítam ich často a robí mi to dobre.

Ako veľmi by som chcel takú Cirkev, ktorá čelí kultúre vyraďovania prekypujúcou radosťou z nového objatia medzi mladými a staršími! A o toto dnes prosím Pána, o toto objatie!

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: desiata audiencia (18. marca 2015)

Pri generálnej audiencii na Námestí sv. Petra sa pápež František zameral na prínos detí pre ľudstvo. Deti nás učia, že život sme si nedarovali sami, že závisíme od iných

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Po tom, ako sme sa v prehľade venovali rôznym postavám rodinného života – matke, otcovi, súrodencom, starým rodičom – chcel by som zakončiť túto prvú skupinu katechéz o rodine, hovoriac o deťoch. Urobím tak vo dvoch fázach: dnes sa pristavím pri veľkom dare, ktorým sú deti pre ľudstvo. Je to naozaj tak! – Vďaka za váš súhlas potleskom – sú veľkým darom pre ľudstvo, no zároveň sú aj veľkou obeťou vylúčenia, keďže im nedovolia ani len sa narodiť. A na budúci týždeň sa zastavím pri niektorých zraneniach, ktoré sa žiaľ škodlivo podpisujú na deťoch. Prichádzajú mi na myseľ mnohé deti, ktoré som stretol počas mojej poslednej cesty do Ázie: plné života, nadšenia, a z druhej strany vidím, ako vo svete mnohé z nich žijú v nedôstojných podmienkach... Vskutku, podľa zaobchádzania s deťmi možno posudzovať spoločnosť, avšak nie iba z morálneho, ale aj zo sociologického hľadiska, či je tá spoločnosť slobodná, alebo je v otroctve medzinárodných záujmov.

Ako prvú vec nám deti pripomínajú, že všetci sme boli počas prvých rokov života plne závislí od starostlivosti a láskavosti iných. A Boží Syn neušetril seba samého od tohto úseku cesty. Toto tajomstvo každoročne kontemplujeme vo Vianociach. Betlehemské jasle sú obrazom, ktorý nám komunikuje túto skutočnosť tým najjednoduchším a najpriamejším spôsobom. Je to zaujímavé: Boh nemá problém dať sa pochopiť deťom a deti nemajú ťažkosti pochopiť Boha. Nie náhodou sú v evanjeliu niektoré veľmi pekné a silné Ježišove slová o «maličkých». Tento výraz «maličkí» označuje všetkých, ktorí závisia od pomoci iných, a zvlášť deti. Ježiš napríklad hovorí: «Zvelebujem ťa, Otče, Pán neba i zeme, že si tieto veci skryl pred múdrymi a rozumnými a zjavil si ich maličkým» (Mt 11,25). A ešte: «Dajte si pozor, aby ste neopovrhli ani jedným z týchto maličkých. Lebo vám hovorím, že ich anjeli v nebi ustavične hľadia na tvár môjho Otca, ktorý je na nebesiach» (Mt 18,10). Deti sú teda samé osebe bohatstvom pre ľudstvo a aj pre Cirkev, pretože nám neustále pripomínajú podmienku, ktorá je nevyhnutná pre vstup do Božieho kráľovstva: a to, aby sme sa nepovažovali za sebestačných, ale za takých, ktorí potrebujú pomoc, lásku a odpustenie. A všetci potrebujeme pomoc, lásku a odpustenie, všetci!

Deti nám pripomínajú ďalšiu krásnu skutočnosť; pripomínajú, že deťmi zostávame stále, i keď sa človek stane dospelým, starým, aj keď sa stane rodičom, či má zodpovedné miesto, v pozadí toho všetkého mu zostáva identita syna či dcéry. Všetci sme deťmi. A toto nás neustále vedie k vedomiu toho, že sme si život nedali sami od seba, ale sme ho dostali. Veľký dar života je prvým darom, ktorý sme dostali: život. Niekedy hrozí, že budeme žiť tak, akoby sme na to zabudli, akoby sme boli pánmi našej existencie, a práve naopak, sme úplne závislí. V skutočnosti je veľkým dôvodom pre radosť uvedomovať si, že v každom období života, v každej situácii, v každom spoločenskom postavení sme a zostávame deťmi. Toto je prvotné posolstvo, ktoré nám deti prinášajú svojou prítomnosťou. Samotnou prítomnosťou nám pripomínajú, že všetci a každý jeden z nás je dieťaťom.

Avšak sú tu aj mnohé dary, mnohoraké bohatstvá, ktoré deti prinášajú ľudstvu. Spomeniem iba niektoré. Prinášajú svoj spôsob hľadenia na realitu s dôverujúcim a čistým pohľadom. Dieťa má v sebe spontánnu dôveru k otcovi a mame; spontánne dôveruje Bohu, Ježišovi, Panne Márii. Zároveň je jeho vnútorný pohľad čistý, ešte nenasiaknutý zlobou, dvojznačnosťou, «nánosmi» života, ktoré zatvrdzujú srdce. Vieme, že aj deti sú poznačené prvotným hriechom, že majú svoje sebectvá, no zachovávajú si svoju čistotu a vnútornú jednoduchosť. Deti však nie sú diplomatické: povedia to, čo cítia, povedia, čo vidia, a to priamo. A veľakrát narobia rodičom nepríjemnosti, keď pred ostatnými ľuďmi povedia: «Tento sa mi nepáči, je škaredý». Ale deti povedia to, čo vidia, nie sú dvojtvárne. Ešte sa nepriučili tej vede dvojtvárnosti, ktorú sme si my dospelí osvojili.

Deti okrem toho – vo svojej vnútornej jednoduchosti – majú v sebe schopnosť prijímať nehu a obdarúvať ňou. Nežnosť znamená mať srdce «z mäsa» a nie «z kameňa», ako hovorí Písmo (porov. Ez 36,26). Nežnosť je aj poéziou: znamená «precítiť» veci a udalosti, nezaobchádzať s nimi ako s púhymi predmetmi, len na použitie, nakoľko poslúžia...

Deti majú schopnosť smiať sa a plakať. Niektoré, keď ich beriem do náručia, sa smejú; iné, keď ma vidia v bielom, myslia si, že som lekár a idem im pichnúť injekciu, a plačú..., ale spontánne! Deti sú také. Smiať sa a plakať, dve veci, ktoré sú v nás veľkých často zablokované, nie sme toho viac schopní... Koľkokrát sa náš úsmev stáva plagátovým, je tak? Ako čosi bez života, úsmev bez iskry, a aj umelý úsmev, úsmev klauna. Deti sa smejú spontánne a plačú spontánne. Vždy to závisí od srdca, a naše srdce za často zablokuje a stráca túto schopnosť smiať sa a plakať. Deti nás teda môžu nanovo učiť smiať sa a plakať. My sa však seba samých máme spytovať: Smejem sa spontánne, sviežo, s láskou, alebo je môj úsmev umelý? Plačem ešte, alebo som už prišiel o schopnosť plakať? Sú to dve veľmi ľudské otázky, ktorým nás deti učia. Zo všetkých týchto dôvodov Ježiš pozýva svojich učeníkov, aby «sa stali ako deti», pretože «takým patrí Božie kráľovstvo» (porov. Mt 18,3; Mk 10,14).

Drahí bratia a sestry, deti vnášajú život, radosť, nádej, aj problémy. Ale život je taký. Istotne prinášajú aj starosti a niekedy mnoho problémov, ale radšej spoločnosť s týmito starosťami a týmito problémami, ako spoločnosť smutná a šedá, pretože sa ocitla bez detí! A keď vidíme, že úroveň pôrodnosti v spoločnosti sotva dosiahne jedno percento, môžeme povedať, že taká spoločnosť je smutná a šedivá, pretože zostala bez detí.

Pápežove katechézy o rodine: jedenásta audiencia (25. marca 2015)

V generálnej audiencii vo Vatikáne dal Svätý Otec modlitbový charakter. V súvislosti so slávnosťou Zvestovania Pána a Dňom počatého dieťaťa sa sústredil na krásu tajomstva Božieho vtelenia a na poslanie rodiny ako miesta zrodu nového ľudského života.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Vraj «dobrý deň», no, ale nie je veľmi pekne! Dnes sa audiencia koná na dvoch oddelených miestach, ako zvyčajne robievame, keď prší: vy, tu na námestí, a mnohí chorí v Aule Pavla VI., ktorí ju sledujú prostredníctvom veľkoplošných obrazoviek. Teraz ich, ako prejav bratskej zdvorilosti, pozdravme potleskom. [potlesk prítomných] Nie je jednoduché tlieskať s dáždnikom v ruke, však?

Na našej ceste katechéz o rodine nás dnes čaká trochu špecifický úsek: bude ním modlitbové zastavenie. 25. marca totiž v Cirkvi slávnostne oslavujeme Zvestovanie Pána, počiatok tajomstva Vtelenia. Archanjel Gabriel navštevuje pokornú dievčinu z Nazareta a oznamuje jej, že počne a porodí Božieho Syna. Týmto zvestovaním Pán osvecuje a posilňuje Máriinu vieru, ako neskôr podobne urobí aj s jej ženíchom Jozefom, aby sa Ježiš mohol narodiť do ľudskej rodiny. Je to nádherné, pretože nám to naznačuje, ako hlboko v sebe tajomstvo Vtelenia poníma, tak, ako to chcel Boh, nielen počatie v lone matky, ale aj prijatie do ozajstnej rodiny. Dnes by som chcel spolu s vami kontemplovať krásu tohto puta, krásu tejto Božej dobrotivej náklonnosti. Môžeme tak urobiť spoločne modlitbou Zdravas Mária, ktorej prvá časť presne preberá slová anjela, ktorými sa obrátil na Pannu Máriu. Pozývam vás, aby sme sa modlili spoločne:

Zdravas Mária, milosti plná, Pán s tebou. Požehnaná si medzi ženami a požehnaný je plod života tvojho, Ježiš.

Svätá Mária, Matka Božia, pros za nás hriešnych teraz i v hodinu smrti našej. Amen.

A teraz druhý aspekt: 25. marca, na slávnosť Zvestovania Pána, sa v mnohých krajinách slávi Deň za život. Práve preto pred dvadsiatimi rokmi sv. Ján Pavol II. podpísal s týmto dátumom encykliku Evangelium vitae. Na námestí sú prítomní mnohí členovia Hnutia za život, aby si pripomenuli toto výročie. V Evangelium vitae rodina zaujíma ústredné miesto, nakoľko je lonom, kolískou ľudského života. Slovo môjho ctihodného predchodcu nám pripomína, že ľudský pár bol od počiatku požehnaný Bohom, aby vytvoril spoločenstvo lásky a života, ktorému je zverené poslanie prokreácie (plodenia). Kresťanskí snúbenci sa vyslúžením sviatosti manželstva disponujú pre napĺňanie tohto požehnania s Kristovou milosťou po celý život. Cirkev sa zo svojej strany slávnostne zaväzuje starať sa o rodinu, ktorá z nich vznikne ako Boží dar pre jej samotný život, v dobrom i v zlom údele: puto medzi Cirkvou a rodinou je sväté a nedotknuteľné.

Cirkev ako matka nikdy neopúšťa rodinu, ani keď je táto sklesnutá, poranená a mnohorakým spôsobom sužovaná. Dokonca, ani keď upadne do hriechu, alebo keď sa vzdiali od Cirkvi; vždy urobí všetko pre to, aby sa ju snažila liečiť a uzdraviť, pozvať k obráteniu a zmiereniu s Pánom.

Nuž, ak je toto úloha, je jasné, koľkú modlitbu potrebuje Cirkev, aby v každom čase dokázala plniť toto poslanie. Modlitbu plnú lásky za rodinu a za život. Modlitbu, ktorá sa dokáže radovať s radujúcimi a trpieť s trpiacimi.

Aj preto sme spoločne s mojimi spolupracovníkmi zamýšľali dnes navrhnúť, aby sa nanovo rozoznela modlitba za Biskupskú synodu o rodine. Obnovme si tento záväzok na obdobie až do októbra, keď sa uskutoční riadne synodálne zhromaždenie venované rodine. Chcel by som, aby táto modlitba, ako aj celá synodálna cesta, boli animované zanietením Dobrého pastiera za jeho stádo, najmä za osoby a rodiny, ktoré sú z rôznych príčin «zmorené a sklesnuté ako ovce bez pastiera» (Mt 9,36). Takto sa Cirkev, podporovaná a oduševnená Božou milosťou, bude môcť ešte viac nasadiť a ešte väčšmi zjednotiť vo svedectve o pravde Božej lásky a jeho milosrdenstva voči rodinám sveta, žiadnu nevylučujúc, či už vo vnútri alebo mimo ovčinca.

Prosím vás, aby nechýbala vaša modlitba na tento úmysel. Všetci – pápež, kardináli, biskupi, kňazi, rehoľníci a rehoľníčky, laici – všetci sme povolaní modliť sa za Synodu. Toto je potrebné, a nie klebety! Pozývam k modlitbe aj tých, ktorí sa cítia byť vzdialení, alebo si už od modlitby odvykli. Táto modlitba za Synodu o rodine je pre dobro všetkých. Dnes ráno ste dostali obrázok, ktorý teraz držíte v rukách. Možno bude trochu zmáčaný. Pozývam vás, aby ste si ho uchovali a nosili ho so sebou, aby ste sa tak počas nasledujúcich mesiacov mohli často modliť so svätou nástojčivosťou, ako nás o to žiadal Ježiš. Teraz sa ju spoločne pomodlime:

Ježiš, Mária a Jozef, vo vás kontemplujeme žiaru pravej lásky, na vás sa s dôverou obraciame.

Svätá nazaretská rodina, urob aj z našich rodín miesta spoločenstva a večeradlá modlitby, opravdivé školy evanjelia a malé domáce cirkvi.

Svätá nazaretská rodina, nech sa viac v rodinách nezakusuje násilie, uzavretosť a rozdelenie: každému, kto bol zranený alebo pohoršený, nech sa čoskoro dostane útecha a uzdravenie.

Svätá nazaretská rodina, nech budúca biskupská synoda dokáže všetkých nanovo upevniť vo vedomí posvätného a nedotknuteľného charakteru rodiny, jej krásy v Božom pláne.

Ježiš, Mária a Jozef, vypočujte a vyslyšte našu prosbu. Amen.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 8. apríla 2015

„S deťmi sa nezahráva!“ To sú vážne slová Svätého Otca Františka z dnešnej generálnej audiencie. Pri svojom pravidelnom stredajšom stretnutí s veriacimi na Námestí sv. Petra pápež František pokračoval v téme detí v rámci cyklu o rodine. Tentoraz hovoril o ohrozeniach i priamych utrpeniach detí, čo predstavuje neprávosť volajúcu do neba.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

V katechézach o rodine dokončíme dnes uvažovanie o deťoch, ktoré sú najkrajším ovocím požehnania, ktoré dal Stvoriteľ mužovi a žene. Už sme hovorili o veľkom dare, ktorým sú deti, a dnes nám žiaľ treba hovoriť o «príbehoch utrpenia», ktoré mnohé z nich prežívajú.

Toľké deti sú od počiatku odmietnuté, opustené, okradnuté o ich detstvo a budúcnosť. Niekto sa odvažuje povedať, akoby na ospravedlnenie, že bolo omylom priviesť ich na svet. Veď je to hanba! Nezhadzujme naše viny na deti, prosím vás! Deti nikdy nie sú ‚omylom'! Ich hlad nie je omyl, ako ním nie je ani ich chudoba, krehkosť, opustenosť – toľko detí je opustených na uliciach – a nie je ním ani ich nevedomosť či neschopnosť – sú toľké deti, ktoré nevedia, čo je škola – nie je ním nič z toho. Iba ak by toto boli dôvody, aby sme ich ešte viac a ešte veľkorysejšie milovali. Ako nakladáme so slávnostnými vyhláseniami o právach človeka, o právach dieťaťa, ak následne trestáme deti za chyby dospelých?

Tí, ktorým je zverená úloha vládnuť, vychovávať, ale povedal by som, všetci dospelí, sme zodpovední za deti a za to, aby každý z nás urobil všetko preto, aby sa táto situácia zmenila. Myslím tým na utrpenie detí. Každé dieťa odsunuté na okraj a opustené, ktoré žije na ulici a žobre, prebíja sa nevyberanými prostriedkami, bez školy, bez lekárskej starostlivosti, je výkrikom, ktorý stúpa k Bohu a obviňuje systém, ktorý sme my dospelí vystavali. A žiaľ, tieto deti sú korisťou zločincov, ktorí ich využívajú na nedôstojné špekulácie a obchodovanie, alebo ich cvičia do vojny a na konanie násilia. No aj v takzvaných bohatých krajinách mnohé deti prežívajú drámy, ktoré ich veľmi vážnym spôsobom poznačujú a sú zapríčinené krízou rodiny, výchovnou prázdnotou a niekedy neľudskými životnými podmienkami. V každom prípade je to detstvo potupené na tele i na duši. Ale ani na jedno z týchto detí nezabúda Otec, ktorý je na nebesiach! Žiadna z ich sĺz sa nestratí. Ako ani naša zodpovednosť sa nestratí, spoločenská zodpovednosť, zodpovednosť osôb, každého z nás a jednotlivých krajín.

Ježiš raz napomenul svojich učeníkov, pretože odháňali deti, ktoré rodičia prinášali, aby ich požehnal. Evanjeliové rozprávanie je dojímavé: «Vtedy mu priniesli deti, aby na ne položil ruky a pomodlil sa. Ale učeníci ich okrikovali. Ježiš im povedal: ‚Nechajte deti a nebráňte im prichádzať ku mne, lebo takým patrí nebeské kráľovstvo.' Potom na ne kládol ruky a odišiel odtiaľ» (Mt 19,13-15). Aká pekná je táto dôvera rodičov a táto Ježišova odpoveď! Ako by som si želal, aby sa táto stránka z evanjelia stala normálnou súčasťou príbehu každého dieťaťa! Je pravda, že vďaka Bohu majú deti s vážnymi ťažkosťami veľmi často mimoriadnych rodičov, pripravených na každú obetu a veľkorysých. Títo rodičia by však nemali zostať osamotení! Musíme ich podporovať v ich námahe, ale im aj dopriať chvíle zdieľanej radosti a bezstarostného potešenia, aby neboli zavalení iba každodennou terapeutickou rutinou.

Keď ide o deti, v žiadnom prípade by nemalo byť počuť tie obranné úradnícke právnické frázy typu: «Koniec koncov, nie sme dobročinná organizácia», alebo «Vo vlastnom súkromí si každý môže robiť, čo chce», prípadne «Ľutujeme, ale tu nemôžeme nič urobiť». Tieto slová, ak ide o deti, sú nanič.

Príliš často na deti doliehajú následky vyčerpanosti z pochybnej a zle zaplatenej práce, neúnosnej pracovnej doby, zo zlyhávajúcej dopravy... No deti platia aj za nezrelé zväzky a nezodpovedné rozvody, sú prvými obeťami. Trpia dôsledkami kultúry prehnaných subjektívnych práv a stávajú sa tak aj predčasne vyspelými deťmi. Často absorbujú násilie, ktoré ešte nedokážu «stráviť» a pred očami dospelých sú nútení podvoliť sa úpadku.

Aj v našej dobe, tak ako aj v minulosti, sa Cirkev materinsky stavia do služby deťom a ich rodinám. Prináša rodičom a deťom tohto nášho sveta Božie požehnanie, materinskú nežnosť, pevné napomenutie i rozhodné odsúdenie. Bratia a sestry, myslite na deti, s deťmi sa nezahráva!

Pomyslite, čo by to urobilo so spoločnosťou, keby sa raz navždy rozhodla, že zavedie takýto princíp: «Je pravda, že nie sme dokonalí a že robíme veľa chýb. Ale keď ide o deti, ktoré prichádzajú na svet, nijaká obeta dospelých nebude považovaná za pridrahú či privysokú, aby sa vylúčilo, že by sa nejaké dieťa považovalo za omyl, za bezcenné, a bolo by vydané napospas ranám života a svojvôli ľudí». Aká nádherná by bola taká spoločnosť! Dokonca poviem, že takej spoločnosti by bolo odpustené mnoho z jej nepočetných hriechov.

Pán súdi náš život, keď počúva, čo mu prednášajú anjeli detí, anjeli, ktorí «ustavične hľadia na tvár Otca, ktorý je na nebesiach» (porov. Mt 18,10). Vždy sa pýtajme: Čo rozpovedia Bohu o nás títo anjeli detí?

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 15. apríla 2015

Pri dnešnej generálnej audiencii sa Svätý Otec v katechéze venoval téme vzájomného vzťahu muža a ženy v ich odlišnosti a komplementárnosti. Hovoril o tajomstve človeka, ktorého Boh stvoril ako muža a ženu na svoj obraz a podobu.

Milí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnešná katechéza je venovaná ústrednému aspektu témy rodiny, a to obrovskému daru, ktorý dal Boh ľudstvu vo stvorení muža a ženy a vo sviatosti manželstva. Táto i nasledujúca katechéza sa budú dotýkať rozdielnosti i komplementárnosti medzi mužom a ženou, ktorí stoja na vrchole Božieho stvorenia. Ďalšie dve katechézy, ktoré budú nasledovať potom, sa budú venovať iným témam manželstva.

Začneme krátkym komentárom k prvému z príbehov o stvorení z knihy Genezis. Dočítame sa tu, že Boh po tom, ako stvoril vesmír a všetko živé bytie, stvoril majstrovské dielo, t. j. ľudskú bytosť na svoj vlastný obraz: „na Boží obraz ho stvoril, muža a ženu ich stvoril“ (Gn 1,27) – takto hovorí Kniha Genezis.

Ako všetci vieme, rozdielnosť pohlaví je prítomná v mnohých formách života, v širokej škále živých bytostí. Avšak iba v prípade muža a ženy táto rozdielnosť v sebe nesie obraz a podobnosť s Bohom: biblický text to opakuje až trikrát v rámci dvoch veršov (vv. 26-27): muž a žena sú obrazom a podobou Boha. Týmto nám je povedané, že nielen muž sám osebe je obrazom Boha a nielen žena ako taká je obrazom Boha, ale muž i žena spoločne – ako pár – sú obrazom Boha. Rozdielnosť, ktorá existuje medzi mužom a ženou, teda nie je kvôli protikladu alebo kvôli podriadenosti, ale v záujme spoločenstva a plodenia, vždy na obraz a podobu Boha.

Učí nás to sama skúsenosť: k tomu, aby človek dospel k lepšiemu sebapoznaniu a mohol sa ďalej harmonickým spôsobom vyvíjať, je medzi mužom a ženou potrebná reciprocita. Ak k tomu nedochádza, je možné vidieť následky. Boli sme stvorení na to, aby sme sa vzájomne počúvali a navzájom si pomáhali. Môžeme povedať, že bez vzájomného obohacovania sa vo vzťahu – v myslení i konaní, v citových prejavoch i v práci, i vo viere – muž a žena ani nemôžu pochopiť hĺbku toho, čo to vlastne znamená byť mužom a byť ženou.

Moderná a súčasná kultúra otvorila nové sféry, nové slobody a novú hĺbku na obohatenie porozumenia tejto rozdielnosti. Priniesla však so sebou i mnohé pochybnosti a veľa skepticizmu. Napríklad, kladiem si otázku, či tá takzvaná teória gender nie je tiež vyjadrením istej frustrácie a rezignácie, ktorá smeruje k zrušeniu pohlavnej rozdielnosti, pretože sa s ňou ďalej nevie konfrontovať. Nuž, takto riskujeme, že urobíme krok dozadu. Odstránenie rozdielnosti v skutočnosti znamená problém, a nie riešenie. Pre vyriešenie svojich vzťahových problémov sa muž a žena musia totiž navzájom viac rozprávať, viac sa počúvať, viac sa spoznávať, viac sa mať radi. Musia k sebe pristupovať s úctou a spolupracovať v priateľskom duchu. Na týchto ľudských základoch, za podpory Božej milosti, je potom možné plánovať manželskú a rodinnú jednotu na celý život. Manželský a rodinný zväzok je seriózna záležitosť, a to pre všetkých, nielen pre veriacich. Chcel by som povzbudiť intelektuálov, aby sa neodťahovali od tejto témy ako keby sa azda stala druhoradou v rámci úsilia v prospech slobodnejšej a spravodlivejšej spoločnosti.

Boh zveril zem spoločenstvu muža a ženy: jeho zlyhanie ochudobňuje svet o citové prejavy a zatemňuje nebo nádeje. Signály sú už znepokojivé a badáme ich. Chcel by som poukázať spomedzi mnohých na dva body, o ktorých si myslím, že by sme sa im mali venovať s väčšou naliehavosťou.

Po prvé: Niet pochýb o tom, že musíme urobiť omnoho viac v prospech ženy, ak chceme viac posilniť reciprocitu medzi mužom a ženou. Je totiž nevyhnutné, aby žena nebola len vypočutá, ale aby jej hlas mal skutočnú váhu, autoritu uznanú v spoločnosti aj v Cirkvi. Rovnakým spôsobom ako Ježiš ponímal ženu – povedzme, že evanjelium je také – v kontexte oveľa menej priaznivom než je ten náš, pretože v tom čase bola žena odsunutá na druhé miesto, či nie? Ježiš vnímal ženu spôsobom, ktorý dáva mocné svetlo, osvetľujúce cestu, ktorá vedie do diaľky, no z ktorej sme zatiaľ prešli len kúsok. Ešte stále sme do hĺbky nepochopili, čo všetko nám ženskosť (ženský génius) môže dať; čo môže dať spoločnosti a tiež nám žena, ktorá sa dokáže pozerať na veci inými očami, dopĺňajúcimi mužské myslenie. Je tu teda cesta, ktorú treba ešte prejsť s väčšou kreativitou a odvahou.

Druhý bod sa dotýka témy muža a ženy stvorených na obraz Boží. Pýtam sa, či kríza kolektívnej dôvery v Boha – ktorá nám tak škodí a spôsobuje nemoc rezignácie pred nevierou a cynizmom –, nie je tiež spojená s krízou vzájomnosti (spojenectva) medzi mužom a ženou. Biblické rozprávanie nám totiž cez veľký symbolický obraz pozemského raja a prvého hriechu, hovorí práve to, že spoločenstvo s Bohom sa odráža v spoločenstve ľudského páru a strata dôvery v nebeského Otca vyvoláva rozdelenie a konflikt medzi mužom a ženou.

Z tohto vyplýva veľká zodpovednosť Cirkvi, všetkých veriacich a predovšetkým veriacich rodín, znovu objaviť krásu stvoriteľského plánu, ktorý vpisuje Boží obraz aj do vzájomnosti medzi mužom a ženou. Zem sa napĺňa harmóniou a dôverou vtedy, keď je táto vzájomnosť medzi mužom a ženou prežívaná v dobrom. A ak sa o ňu muž a žena spoločne snažia medzi sebou a spolu s Bohom, bezpochyby ju nachádzajú. Ježiš nás výslovne povzbudzuje k vydávaniu svedectva o tejto kráse, ktorá je obrazom Božím. Ďakujem.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 22. apríla 2015

Svätý Otec pokračoval príbehom, ktorý nájdeme v druhej kapitole Knihy Genezis, o tom, ako Boh tvorí človeka «z hliny zeme» a vdychuje do jeho nozdier «dych života»

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

V minulej katechéze o rodine som sa pristavil pri prvom rozprávaní o stvorení ľudskej bytosti v prvej kapitole knihy Genezis, kde je napísané: «Boh stvoril človeka na svoj obraz, na Boží obraz ho stvoril, muža a ženu ich stvoril» (Gn 1,27).

Dnes by som chcel dokončiť toto zamyslenie druhým rozprávaním, ktoré nachádzame v druhej kapitole. Tu čítame, že Pán potom, ako stvoril nebo a zem, «utvoril z hliny zeme človeka a vdýchol do jeho nozdier dych života. Tak sa stal človek živou bytosťou» (Gn 2,7). Je to vrchol stvorenia. No niečo chýba. Potom Boh umiestni človeka do prekrásnej záhrady, aby ju obrábal a strážil (porov. Gn 2,15).

Duch Svätý, ktorý inšpiroval Bibliu, predkladá na chvíľu obraz muža, ktorý je sám – niečo mu chýba –, je bez ženy. A hovorí o Božej myšlienke, takmer o pocite Boha, ktorý naň hľadí, pozoruje osamelého Adama v záhrade: je slobodný, je pánom..., no je sám. Boh vidí, že to «nie je dobré», je to ako istý nedostatok spoločenstva, chýba mu spoločenstvo, je to nedostatok plnosti. «Nie je to dobré» - hovorí Boh – a dodáva: «chcem mu urobiť pomoc, ktorá mu bude podobná» (porov. Gn 2,18).

A tak Boh predstavuje človeku všetky zvieratá; človek každé z nich pomenuje vlastným menom – a toto je ďalší obraz človekovho vládnutia nad stvorením – ale v žiadnom živočíchovi nenachádza niekoho, kto by mu bol podobný. Človek je naďalej sám. Keď mu Boh napokon predstaví ženu, muž s radosťou zistí, že toto stvorenie, a jedine toto, je jeho súčasťou: «kosť z mojich kostí, mäso z môjho mäsa» (Gn 2,23). Konečne je tu odzrkadlenie, je tu vzájomnosť. A keď nejaká osoba – priblížim to na príklade pre lepšie pochopenie – chce podať ruku inej, musí ju mať pred sebou. Ak niekto vystrie ruku a niet tam nikoho, komu by ju podal, chýba mu vzájomnosť. Tak to bolo aj s mužom, ktorému niečo chýbalo k tomu, aby dosiahol svoje naplnenie, chýbala mu vzájomnosť. Žena nie je «replikou» muža; prichádza priamo z Božieho stvoriteľského gesta. Obraz «rebra» vonkoncom nevyjadruje nižšie postavenie či podriadenosť, ale naopak, že muž a žena sú tej istej podstaty a sú komplementárni, dopĺňajú sa, majú i túto reciprocitu. A tá skutočnosť – stále sme pri tom istom podobenstve, – že Boh tvorí ženu, kým muž spí, podčiarkuje, že ona nie je akýmsi spôsobom výtvorom človeka, ale je stvorením Božím. A ozrejmuje aj ďalšiu vec: aby muž našiel ženu – a môžeme povedať, aby našiel lásku ženy –, teda aby našiel ženu, musí si ju muž najprv vysnívať, a potom ju nachádza.

Božia dôvera v muža a ženu, ktorým zveruje zem, je veľkorysá, priama a úplná. Spolieha sa na nich. No hľa, zlý duch vnáša do ich mysle podozrenie, pochybovačnosť a nedôveru. A napokon prichádza na rad neposlušnosť voči prikázaniu, ktoré ich chránilo. Upadnú do delíria všemohúcnosti, ktoré všetko zamorí a zničí harmóniu. Aj my ho veľakrát pociťujeme v našom vnútri, my všetci.

Hriech plodí nedôverčivosť a rozdelenie medzi mužom a ženou. Ich vzťah je úkladne ohrozovaný tisícimi podobami zneužívania a podrobovania si, ľstivých zvodov a pokorujúcej panovačnosti, až po tie najdramatickejšie a najnásilnejšie. Dejiny nesú ich stopy. Pomyslime si, napríklad, na negatívne excesy patriarchálnych kultúr. Myslime na mnohoraké formy mužského šovinizmu, kde bola žena považovaná za druhotriednu. Myslime na účelové využívanie a komercializáciu ženského tela v dnešnej mediálnej kultúre. No myslime aj na súčasnú epidémiu nedôvery, skepticizmu a dokonca nevraživosti, ktorá sa šíri v našej kultúre – zvlášť vychádzajúc z istej pochopiteľnej nedôvery zo strany žien – vzhľadom na taký zväzok spojenectva muža a ženy, ktorý by bol schopný zároveň hlboko skvalitniť intimitu spoločenstva a súčasne chrániť dôstojnosť rozdielnosti.

Ak nenájdeme viac sympatie voči tomuto zväzku, schopnému umožniť novým generáciám vymaniť sa z nedôvery a ľahostajnosti, budú deti prichádzať na svet čoraz viac z tohto zväzku vykorenené, a to už od materského lona. Spoločenská devalvácia tohto stabilného a životodarného zväzku muža a ženy je istotne stratou pre všetkých. Musíme opäť priznať česť manželstvu a rodine! A Biblia vypovedá jednu krásnu skutočnosť: muž nájde ženu, stretnú sa navzájom, a muž musí čosi zanechať, aby ju našiel naplno. A preto muž zanechá svojho otca a svoju matku, aby šiel k nej. Je to nádherné! Toto znamená vykročiť istou cestou. Muž je celý pre ženu a žena je celá pre muža.

Ochrana tohto zväzku muža a ženy, i keď sú hriešni a zranení, zmätení a pokorení, nedôverujúci a neistí, je teda pre nás veriacich zaväzujúcim a oduševňujúcim povolaním uprostred podmienok dneška. To isté rozprávanie o stvorení a hriechu nám vo svojom závere predkladá nádherný obraz: «Pán, Boh, urobil mužovi a jeho žene kožený odev a obliekol ich» (porov. Gn 3,21). Je to obraz nežnosti voči tejto hriešnej dvojici, ktorý nás privádza do nemého úžasu: Božia nežnosť voči mužovi a žene. Je to obraz otcovskej opatery voči ľudskej dvojici. Boh sám sa stará a chráni svoje veľdielo.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 29. apríla 2015

Pri poukaze na Ježišov zázrak na svadbe v Káne pripomenul, že Ježiš nás učí, že „veľdielom spoločnosti je rodina, muž a žena, ktorí sa milujú.“ Zo súčasných problémov manželstva spomenul rozpady manželstiev a najmä tendenciu spolužitia bez uzatvorenia manželstva.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Naše uvažovanie o prvotnom Božom pláne s dvojicou muža a ženy, po tom, ako sme sa venovali dvom rozprávaniam z Knihy Genezis, sa teraz zameria priamo na Ježiša. Evanjelista Ján na začiatku svojho evanjelia prináša rozprávanie o svadbe v Káne, na ktorej boli prítomní Panna Mária aj Ježiš so svojimi prvými učeníkmi (porov. Jn 2,1-11). Ježiš sa na tejto svadbe nielen zúčastnil, ale aj «zachránil oslavu» vďaka zázraku premenenia vína! Takže prvé zo svojich zázračných znamení, ktorými zjavil svoju slávu, vykonal v kontexte manželstva, a bolo to gesto veľkej sympatie voči onej utvárajúcej sa rodine, podnietené Máriinou materskou starostlivosťou. To nám pripomína Knihu Genezis, keď Boh završuje dielo stvorenia a vytvára svoje veľdielo; tým veľdielom je muž a žena. A tu Ježiš začína svoje zázraky práve s týmto veľdielom, na svadbe, na oslave uzavretia manželstva: s mužom a ženou. Tak nás Ježiš učí, že veľdielom spoločnosti je rodina: muž a žena, ktorí sa milujú! Toto je veľdielo!

Od čias svadby v Káne sa veľa vecí zmenilo, ale toto Kristovo «znamenie» obsahuje stále platné posolstvo.

Zdá sa, že dnes nie je jednoduché hovoriť o manželstve ako o sviatku, ktorý sa obnovuje v čase, v rozličných životných obdobiach manželov. Je skutočnosťou, že tých, čo uzatvárajú manželstvo je stále menej; je to fakt: mladí sa nechcú sobášiť. V mnohých krajinách zasa stúpa počet rozvodov, zatiaľ čo klesá počet detí. Ťažkosť zostať spolu – či ako manželský pár alebo ako rodina – vedie k čoraz častejšiemu a rýchlejšiemu rozpadu zväzkov, a sú to práve deti, ktoré ako prvé znášajú následky. Uvedomme si, že prvé obete, tie najzávažnejšie obete, tie obete, ktoré trpia najviac následkom rozvodu, sú deti.

Ak od detstva zakúšaš, že manželstvo je puto «na obmedzený čas», nevedomky to bude pre teba skutočnosťou. Vskutku, mnohí mladí sú vedení k tomu, aby odmietali samotný plán nezrušiteľného spojenia a trvalej rodiny. Myslím, že by sme sa mali veľmi vážne zamyslieť nad tým, prečo sa toľkí mladí «necítia na to», aby sa zosobášili. Je tu táto kultúra provizórnosti... všetko je provizórne, zdá sa, že tu niet ničoho, čo by bolo definitívne.

Tento problém mladých, ktorí sa nechcú sobášiť je jednou z najväčších starostí, ktoré dnes vychádzajú na povrch: Prečo sa mladí nesobášia? Prečo často uprednostnia spolužitie, a to veľakrát «s obmedzenou zodpovednosťou»? Prečo mnohí – aj spomedzi pokrstených – málo dôverujú manželstvu a rodine? Je dôležité usilovať sa to pochopiť, ak chceme, aby mladí našli správnu cestu, ktorou sa uberať. Prečo nemajú dôveru v rodinu?

Ťažkosti nie sú len ekonomického charakteru, aj keď tieto sú naozaj vážne. Mnohí sa domnievajú, že zmena, ku ktorej došlo v uplynulých desaťročiach, bola uvedená do pohybu emancipáciou žien. Avšak ani tento argument nezaváži. A je to zároveň urážka! Nie, nie je pravda! Je tu určitá forma mužského šovinizmu, ktorý si chce neprestajne ženu podmaniť. Staviame sa do podobného nepekného postoja ako Adam, keď mu Boh povedal: «Prečo si jedol z ovocia?», a on: «Ona mi ho dala», teda, žena je na vine. Úbohá žena! Musíme sa zastávať žien!

V skutočnosti by takmer všetci muži a ženy chceli určitú stabilnú citovú istotu, pevné manželstvo a šťastnú rodinu. Rodina je na vrchole všetkých ukazovateľov preferencií medzi mladými; no zo strachu, že pochybia, mnohí o nej nechcú ani len uvažovať; hoci aj sú kresťanmi, nepomýšľajú na sviatostné manželstvo, jedinečné a neopakovateľné znamenie zmluvy, ktoré sa stáva svedectvom viery. Práve tento strach zo zlyhania je asi tou najväčšou prekážkou, ktorá bráni prijať slovo Krista, ktorý prisľubuje svoju milosť manželskému zväzku a rodine.

Najpresvedčivejším svedectvom o požehnaní kresťanského manželstva je dobrý život kresťanských manželov a rodín. Niet lepšieho spôsobu ako hovoriť o nádhere tejto sviatosti! Manželstvo požehnané Bohom chráni toto spojivo medzi mužom a ženou, ktoré Boh požehnal už od stvorenia sveta; a je prameňom pokoja a dobra pre celý manželský a rodinný život. Napríklad, v prvých kresťanských časoch táto veľká dôstojnosť puta medzi mužom a ženou premohla tú neprístojnosť, ktorá bola dovtedy považovaná za normálnu, a to právo manželov odvrhnúť manželky, a to i pre dôvody fiktívne a veľmi ponižujúce. Evanjelium rodiny, evanjelium, ktoré ohlasuje práve túto sviatosť, odstránilo túto kultúru, praktizujúcu odvrhnutie ako bežný zvyk.

Kresťanský zárodok radikálnej rovnosti medzi manželmi musí dnes priniesť nové ovocie. Svedectvo o spoločenskej dôstojnosti manželstva sa stáva presvedčivým práve touto cestou, cestou svedectva, ktoré priťahuje, cestou ich vzájomnosti a dopĺňania sa.

Preto sa ako kresťania máme stať v tomto ohľade náročnejšími. Napríklad: rozhodne podporovať právo na rovnakú odmenu za rovnakú prácu; prečo sa považuje za samozrejmosť, že ženy by mali zarábať menej ako muži? Nie! Také isté právo. Nerovnosť je čistý škandál! Zároveň je potrebné uznať ako vždy platné bohatstvo materstvo žien a otcovstvo mužov, v prvom rade pre blaho detí. Rovnako aj pohostinnosť kresťanských rodín dnes zohráva rozhodujúci význam, najmä v situáciách chudoby, úpadku a násilia v rodine.

Drahí bratia a sestry, nebojme sa pozvať Ježiša na svadobnú oslavu! A nebojme sa pozvať ho do nášho domu, aby bol s nami a chránil našu rodinu. A aj jeho Matku, Máriu! Kresťania, keď sa sobášia «v Pánovi», premieňajú sa na účinné znamenie Božej lásky. Kresťania sa nesobášia iba pre seba samých: sobášia sa v Pánovi pre dobro celého spoločenstva a spoločnosti.

O tomto krásnom povolaní kresťanského manželstva budem hovoriť aj v nasledujúcej katechéze. Ďakujem.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 6. mája 2015

Tentoraz sa zameral na krásu kresťanského manželstva, citujúc sv. Pavla, ktorý v Liste Efezanom prirovnáva lásku kresťanských manželov ku vzťahu Krista a Cirkvi. Duchovný zmysel manželstva charakterizoval ako „vznešený a revolučný a pritom zároveň jednoduchý“.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Na našej ceste katechézy o rodine sa dnes dotýkame priamo krásy kresťanského manželstva. Ono nie je jednoducho obradom, ktorý sa koná v kostole, s kvetmi, oblečením, fotkami… Kresťanské manželstvo je sviatosť, ktorá sa uskutočňuje v Cirkvi, a ktorú tiež Cirkev koná, dávajúc začiatok novému rodinnému spoločenstvu. Je tým, čo apoštol Pavol zhŕňa vo svojom slávnom vyjadrení: «Toto tajomstvo –tajomstvo manželstva – je veľké; hovorím to vzhľadom na Krista a Cirkev» (Ef 5,32). Pavol, inšpirovaný Duchom Svätým, tvrdí, že láska medzi manželmi je obrazom lásky medzi Kristom a Cirkvou. Nepredstaviteľná dôstojnosť! Ale v skutočnosti je vpísaná v stvoriteľskom pláne Boha, a s milosťou Krista ho nespočetné kresťanské páry, hoci so svojimi limitmi, so svojimi hriechmi, uskutočnili!

Svätý Pavol, hovoriac o novom živote v Kristovi, hovorí, že kresťania – všetci – sú povolaní milovať sa navzájom, tak ako Kristus miloval ich, teda «podriadení jedni druhým» (Ef 5,21), čo znamená v službe jedni druhým. A tu uvádza analógiu, podobnosť medzi dvojicou manžel-manželka a dvojicou Kristus-Cirkev. Je jasné, že ide o podobnosť nedokonalú, ale musíme zachytiť jej duchovný zmysel, ktorý je mimoriadne vznešený a revolučný, a zároveň jednoduchý, primerane každému mužovi a žene, ktorí sa spoliehajú na Božiu milosť.

Muž – hovorí Pavol – má milovať ženu «ako vlastné telo» (Ef 5,28); milovať ju ako Kristus «miloval Cirkev a dal za ňu seba samého» (v. 25). Ale vy manželia (muži), čo ste tu prítomní, rozumiete tomu? Milovať vlastnú manželku tak ako Kristus miluje Cirkev. Toto nie sú žarty, to je vážna vec! Účinok tejto radikálnosti, aká sa na základe príkladu Krista vyžaduje od muža v jeho zameraní sa na lásku a dôstojnosť ženy, sa musel nesmierne prejaviť v samotnom kresťanskom spoločenstve.

Tento zárodok evanjeliovej novosti, ktorá nanovo ustanovuje pôvodnú vzájomnosť v oddanosti a úcte, v priebehu dejín pomaly dozrieval, no napokon prevážil. Sviatosť manželstva je veľký akt viery a lásky: svedčí o odvahe veriť v krásu stvoriteľského činu Boha a žiť tú lásku, ktorá poháňa ísť ďalej, prekračovať seba samých ako aj samotnú rodinu. Kresťanské povolanie milovať bezvýhradne a bez miery je to, na čom sa s Kristovou milosťou zakladá aj slobodný súhlas, ktorý ustanovuje manželstvo.

Cirkev samotná je plne vtiahnutá do dejín každého kresťanského manželstva: buduje sa v jeho úspechoch a trpí v jeho zlyhaniach. No musíme sa pýtať s vážnosťou: prijímame do hĺbky, my sami, ako veriaci, a aj ako pastieri, toto nerozlučiteľné puto dejín Krista a Cirkvi s dejinami manželstva a ľudskej rodiny? Sme pripravení vziať vážne na seba túto zodpovednosť, teda, že každé manželstvo kráča po ceste lásky, ktorú má Kristus voči Cirkvi? Toto je vznešené!

V tejto hĺbke tajomstva stvorenia, uznaného a znovu ustanoveného vo svojej čistote, sa otvorí druhý veľký obzor, ktorý charakterizuje sviatosť manželstva. Rozhodnutie „vziať sa v Pánovi“ obsahuje aj misionársky rozmer, ktorý znamená mať v srdci pohotovosť stávať sa prostredníkom Božieho požehnania a Kristovej milosti pre všetkých. V skutočnosti kresťanskí manželia sa podieľajú, práve nakoľko sú manželmi, na poslaní Cirkvi. A to chce odvahu na toto, však! Preto, keď pozdravujem novomanželov, hovorím: „Hľa akí odvážni!“, pretože to chce odvahu milovať sa navzájom tak, ako Kristus miluje Cirkev.

Slávenie sviatosti nemôže ponechať stranou túto spoluzodpovednosť rodinného života vzhľadom na vznešené poslanie lásky, ktoré má Cirkev. A tak sa život Cirkvi zakaždým obohacuje krásou tejto manželskej zmluvy, tak ako sa ochudobňuje zakaždým, keď je znetvorená. Cirkev, aby ponúkla všetkým dary viery, lásky a nádeje, potrebuje aj odvážnu vernosť manželov milosti ich sviatosti! Boží ľud potrebuje ich každodenné napredovanie vo viere, v láske a v nádeji, so všetkými tými radosťami a námahami, ktoré toto napredovanie v manželstve a v rodine prináša.

Smerovanie je tak vytýčené natrvalo, je to smerovanie lásky: miluje sa tak ako miluje Boh, navždy. Kristus sa neprestáva starať o Cirkev: miluje ju naveky, chráni ju naveky, ako seba samého. Kristus neprestáva odstraňovať z ľudskej tváre škvrny a vrásky každého druhu. Aké dojímavé a aké krásne je toto vyžarovanie Božej sily a nežnosti, ktoré sa prenáša z páru na pár, z rodiny na rodinu. Sv. Pavol má pravdu: toto je skutočne «vznešené tajomstvo»! Muži a ženy, dostatočne odvážni na to, aby niesli tento poklad «v hlinených nádobách» nášho človečenstva – títo mužovia a ženy, ktorí sú tak odvážni – sú základnou devízou pre Cirkev, a tiež pre celý svet! Pre toto nech ich Boh žehná tisíc krát! Vďaka!

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 13. mája 2015

Svätý Otec pokračoval v sérii katechéz o rodine, tentokrát konkrétne o rodinnom živote, pričom sa zameral na tri kľúčové slová, ktoré v rodine nesmú chýbať: «môžem?», «ďakujem» a «prepáč». Tieto tri slovká „otvárajú cestu pre dobrý život v rodine, pre život v pokoji“, povedal Svätý Otec.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnešná katechéza je akoby vstupnou bránou do série zamyslení nad životom rodiny, nad jej reálnym životom s jeho obdobiami a jeho príbehmi. Nad touto vstupnou bránou sú napísané tri slová, ktoré som tu na námestí už viackrát použil. Sú to slová: «môžem?», «ďakujem», «prepáč». Tieto slová naozaj otvárajú cestu pre dobrý život v rodine, pre život v pokoji. Sú to jednoduché slová, no nie až také jednoduché pri ich uskutočňovaní! Ukrývajú v sebe mohutnú silu: silu na ochranu domu aj cez tisícoraké ťažkosti a skúšky; zatiaľ čo ich neprítomnosť pozvoľna utvorí trhliny, ktoré môžu spôsobiť, že sa dokonca aj zrúti.

Považujeme ich bežne za slová patriace k «dobrej výchove». To áno, dobre vychovaný človek žiada o dovolenie, poďakuje sa alebo sa ospravedlní, ak pochybí. Dobrá výchova je teda veľmi dôležitá. Veľký biskup, sv. František Saleský zvykol hovorievať, že «dobrá výchova je už polovica svätosti». Avšak pozor, pretože v dejinách sme videli aj určitý formalizmus dobrých spôsobov, ktorý sa môže stať maskou zakrývajúcou vnútornú prázdnotu a nezáujem o druhého. Ako sa hovorí: «Za mnohými uhladenými spôsobmi sa ukrývajú zlé návyky». Dokonca ani náboženstvo nie je uchránené pred týmto ohrozením, ktorým sa formálne dodržiavanie skĺzava do duchovného svetáctva. Diabol, ktorý pokúša Ježiša, sa prejavuje vyberanými spôsobmi – veď je to pánko, gavalier – a cituje Sväté písmo, robí dojem teológa. Jeho štýl sa zdá bezchybný, no jeho úmyslom je odviesť od pravdy o Božej láske. My však chápeme dobrú výchovu v jej autentickom význame, kde je štýl dobrých vzťahov pevne zakorenený v láske k dobru a v úcte voči druhému. Rodina žije z tejto rýdzosti chcenia dobra.

Pozrime sa na prvé slovo: «môžem?» Keď sa usilujeme, aby sme si s láskou poprosili aj to, o čom si myslíme, že by sme si na to mohli robiť nároky, vytvárame opravdivú záštitu pre ducha manželského a rodinného spolunažívania. Vstupovanie do života toho druhého, aj keď je on súčasťou nášho života, si vyžaduje jemný takt nenásilného postoja, ktorý obnovuje dôveru a úctu. Dôvernosť ako taká neoprávňuje pokladať všetko za samozrejmosť. A čím viac je láska dôverná a hlboká, tým väčšmi si vyžaduje rešpektovanie slobody a schopnosť vyčkať, aby ten druhý otvoril dvere svojho srdca. V tejto súvislosti si pripomeňme Ježišovo slovo zo Zjavenia sv. apoštola Jána, ktoré sme si vypočuli: «Hľa, stojím pri dverách a klopem. Kto počúvne môj hlas a otvorí dvere, k tomu vojdem a budem s ním večerať a on so mnou» (Zjv 3,20). Aj Pán žiada o dovolenie vstúpiť! Nezabúdajme na to. Predtým, ako urobíte nejakú vec v rodine: «Môžem to urobiť? Bude sa ti páčiť, ak to urobím takto?». Je to práve tá vyberaná reč, avšak plná lásky. A toto rodinám veľmi prospieva.

Druhé slovo je «ďakujem». V istých chvíľach sa pristihneme pri pomyslení, že sa stávame spoločnosťou so zlými spôsobmi a nepeknými slovami, akoby tieto boli znakom emancipácie. Počujeme ich mnohokrát vysloviť aj verejne. Na jemnocit a schopnosť poďakovať sa hľadí ako na prejav slabosti, niekedy vyvolávajú priam podozrievavosť. Proti tejto tendencii sa dá bojovať v samotnom lone rodiny. Musíme sa stať nekompromisnými ohľadom výchovy k vďačnosti, k uznaniu: stadeto vychádza tak ľudská dôstojnosť, ako aj sociálna spravodlivosť, oboje. Ak sa v rodinnom živote zanedbá tento štýl, vytratí sa aj zo spoločenského života. Vďačnosť je pre veriaceho človeka zakotvená v samotnom srdci viery: kresťan, ktorý sa nevie poďakovať, je človek, ktorý zabudol jazyk Boha. Počúvajte dobre: kresťan, ktorý sa nevie poďakovať, zabudol jazyk Boha! A to nie je pekné! Spomeňme si na Ježišovu otázku, keď uzdravil desať malomocných a iba jeden z nich sa vrátil poďakovať (porov. Lk 17,18). Raz som počul rozprávať jedného staršieho človeka, ktorý bol veľmi múdry, dobrý a jednoduchý, avšak s nábožnou a životnou múdrosťou... Vďačnosť je rastlina, ktorej sa darí iba v pôde šľachetných duší. Tá šľachetnosť duše, tá Božia milosť v duši nás pobáda k vysloveniu vďaky, k vďačnosti. Je kvetom ušľachtilej duše. Toto je niečo nádherné.

Tretie slovo je «prepáč». Náročné slovo, isteže, ale také prepotrebné. Keď chýba, malé trhliny sa zväčšujú – aj bez toho, žeby sme to chceli – až sa stávajú hlbokými priekopami. Nie pre nič za nič nachádzame v modlitbe, ktorú nás naučil Ježiš, v «Otčenáši», zahrňujúcom všetky podstatné otázky nášho života, tento výraz: «A odpusť nám naše viny, ako i my odpúšťame svojim vinníkom» (Mt 6,12). Uznanie pochybenia a túžba prinavráť to, o čo sme toho druhého pripravili – úctu, úprimnosť, lásku – nás robí hodnými odpustenia. A takto sa zastavuje infekcia. Ak nie sme schopní ospravedlniť sa, znamená to, že nedokážeme ani odpustiť. V dome, v ktorom sa neprosí o odpustenie, začína chýbať vzduch, vody sa stávajú stojatými.

Mnoho citových rán, mnohé rozkoly v rodinách sa začínajú stratou tohto vzácneho slova: «prepáč mi». V manželskom živote toľkokrát dochádza k škriepkam... a aj «taniere lietajú», no dám vám jednu radu: nikdy neskončite deň bez udobrenia. Počúvajte dobre: Pohádali ste sa, manžel a manželka? Deti s rodičmi? Veľmi ste sa poškriepili? No, nie je to dobré. Avšak problém nie je v tomto. Problém je vtedy, keď toto citové rozpoloženie zostáva aj v nasledujúci deň. Preto, keď ste sa pohádali, nikdy neukončite deň bez nastolenia pokoja v rodine. - A ako sa mám pomeriť? Mám sa hodiť na kolená? - Nie! Stačí malé gesto, nepatrný prejav. A rodinná harmónia sa vráti! Stačí jeden prejav nežnosti. Bez slov. Nikdy však nezavŕšte deň v rodine bez uzmierenia sa. Rozumieme tomu? Nie je to ľahké, ale treba tak konať. A týmto bude život krajší.

Tieto tri kľúčové slová v rodine sú jednoduché a možno v nás v prvej chvíli vyvolajú úsmev. No ak na ne zabúdame, potom sa už niet na čom smiať, však? Naša výchova ich azda príliš zanedbáva. Nech nám Pán pomôže dať ich opäť na správne miesto v našom srdci, v našom dome a aj v našom spoločenskom spolunažívaní. A teraz vás pozývam, aby sme všetci spoločne zopakovali tieto tri slová: «Môžem? Ďakujem! Prepáč!» [zhromaždení opakujú]. Sú to slová, vďaka ktorým sa vstupuje do lásky v rodine, aby sa rodina mala dobre. Ešte zopakujme radu, ktorú som vám dal, všetci spoločne: «Nikdy neukončime deň bez udobrenia» [prítomní na námestí opakujú]. Ďakujem.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 20. mája 2015

Ako vychovávať deti? Tejto otázke venoval Svätý Otec pozornosť v katechéze dnešnej generálnej audiencie po tom, ako na úvod osobitne pozdravil rodiny, ktoré boli dnes početne zastúpené na Námestí sv. Petra. Pokračujúc v úvahách o rodine pápež František pripomenul, že „prirodzené povolanie vychovávať deti, aby rástli v zodpovednosti za seba a za druhých, je základnou charakteristikou rodiny.“

Dnes vás, drahí bratia a sestry, keďže som medzi vami zazrel toľké rodiny, chcem privítať takto: Dobrý deň všetkým rodinám! Pokračujeme v zamysleniach o rodine, a dnes o jednej jej podstatnej charakteristike, a síce, o jej prirodzenom povolaní vychovávať deti, aby rástli v zodpovednosti za seba aj za iných. To, čo sme počuli od apoštola Pavla v úvode je nádherné! «Vy, deti, poslúchajte rodičov vo všetkom, lebo to je milé Pánovi. A vy, otcovia, nedráždite svoje deti, aby nezmalomyseľneli». To je múdre pravidlo: dieťa je vychovávané k tomu, aby počúvalo rodičov a bolo poslušné voči nim ako tým, ktorí sa usilujú nedirigovať ho nevhodným spôsobom, pre ktorý by deti mohli zmalomyseľnieť. Deti majú rásť krok za krokom, bez toho, aby strácali odvahu.

Ak v rodine ako rodičia poviete deťom: «Vystúpime po týchto schodoch» a vezmete ich za ruku a krok za krokom ich vediete k výstupu, veci pôjdu dobrým smerom. Ale ak poviete: «Choď hore!» - «Nemôžem!» - «Choď!», toto sa nazýva dráždením detí, vyžadovaním vecí, ktoré ešte nie sú schopné uskutočniť. A preto je vzťah detí a rodičov určitou múdrosťou, musí vychádzať z múdrosti, z veľkej rovnováhy. Deti, poslúchajte rodičov, lebo to sa páči Bohu. A vy, rodičia, neroztrpčujte deti vyžadujúc od nich veci, ktoré nemôžu urobiť. Rozumieme tomu? Takto sa postupuje, aby deti rástli v zodpovednosti za seba a za druhých.

Zdalo by sa, že je to prirodzené konštatovanie, a predsa, ani v našich časoch nechýbajú ťažkosti. Je zložité vychovávať pre rodičov, ktorí svoje deti vídajú iba večer, keď sa vracajú domov unavení z práce. Tí, čo majú to šťastie, že majú prácu! A ešte ťažšie je to pre rozvedených rodičov, ktorí sú zaťažení touto ich situáciou. Je pre nich náročné vychovávať, mali ťažkosti, rozišli sa a dieťa je mnohokrát ako rukojemník, otec mu rozpráva zle o mame a mama o otcovi, a takto sa narobí veľa zla. Poviem vám, rozvedeným manželstvám: Nikdy, nikdy nestavajte vaše dieťa do pozície rukojemníka! Vy ste sa rozišli pre mnohé ťažkosti a dôvody. Život vám priniesol túto skúšku, ale deti nech nenesú bremeno tohto rozdelenia, nech deti nie sú používané ako rukojemníci proti manželke, manželovi, nech rastú tak, že budú počuť, že mama rozpráva dobre o otcovi, aj keď nie sú spolu, a že otec rozpráva dobre o mame. Pre rozvedené manželstvá je to veľmi dôležité a aj veľmi ťažké, ale dokážete to.

Je tu predovšetkým otázka: Ako vychovávať? Akú tradíciu máme dnes našim deťom odovzdať?

„Kritickí“ intelektuáli každého druhu umlčali rodičov tisícimi spôsobmi, aby uchránili mladé generácie pred ujmami – ozajstnými i domnelými – plynúcimi z rodinnej výchovy. Rodina bola obvinená, medzi iným, z autoritárstva, protežovania, konformizmu, z potláčania citov plodiaceho konflikty.

Týmto činom došlo k rozštiepeniu medzi rodinou a spoločnosťou, medzi rodinou a školou, výchovné spojenectvo sa dnes narušilo, a tak sa výchovný súlad medzi rodinou a školou dostal do krízy, keďže bola podkopaná vzájomná dôvera.

Príznakov je mnoho. Napríklad, v škole sa podlomili vzťahy medzi rodičmi a učiteľmi. Niekedy dochádza k napätiam a vzájomnej nedôvere, a dôsledky prirodzene dopadajú na deti. Z druhej strany, rozmnožili sa takzvaní «špecialisti», ktorí obsadili úlohu rodičov aj v najintímnejších aspektoch výchovy. O citovom živote, o osobnosti a jej rozvoji, o právach a povinnostiach, títo «experti» vedia všetko: ciele, motivácie, techniky. A rodičia majú iba počúvať, podučiť sa a prispôsobiť. Obraní o svoju rolu, stávajú sa často nadmerne zaťaženými na svoje deti a vlastníckymi vo vzťahu k nim, až do takej miery, že ich nikdy nenapomenú. «Ty predsa nesmieš napomínať dieťa». Majú sklon zverovať ich čoraz častejšie týmto «špecialistom», aj v najcitlivejších a najosobnejších aspektoch ich života, a sami sa tak odsúvajú do kúta. Tak sa dnes rodičia vystavujú nebezpečenstvu, že sa sami vylúčia zo života svojich detí. A toto je veľmi vážne! Uvážme, že dnes už sú také prípady. Nehovorím, že sa to stáva zakaždým, no sú také prípady.

Učiteľka v škole napomenie dieťa a dá mu poznámku pre rodičov. Spomínam si na jednu osobnú úsmevnú príhodu. Raz, keď som bol vo štvrtej triede základnej školy, povedal som jedno škaredé slovo učiteľke a ona, dobrá žena, si zavolala moju mamu. Mama prišla na nasledujúci deň, porozprávali sa a potom si ma zavolali. A mama mi pred učiteľkou vysvetlila, že to, čo som vykonal, bola nepekná vec, ktorú som nemal urobiť. Mama to urobila s veľkou láskavosťou a požiadala ma, aby som poprosil učiteľku o prepáčenie. Urobil som tak a potom som bol spokojný, pretože sa príhoda skončila dobre. - Toto však bola len jej prvá kapitola! Keď som sa vrátil domov, nasledovala druhá kapitola – dovtípte sa sami!

Dnes, keď učiteľka v škole urobí podobne, na druhý deň jej to prídu rodičia, alebo jeden z rodičov, vyčítať, pretože «technici» hovoria, že deti nemožno takto napomínať. Ako sa zmenili veci! No rodičia sa nesmú sami vyčleniť z výchovy svojich detí.

Je zrejmé, že takáto koncepcia nie je správna, nie je harmonická, nie je dialogická, a namiesto toho aby napomáhala spolupráci medzi rodinou a ostatnými aktérmi výchovy, školami, ale aj telovýchovnými a mnohými ďalšími výchovnými ustanovizňami, stavia ich proti sebe.

Ako sme došli do tohto bodu? Niet pochýb o tom, že rodičia, či lepšie povedané, určité výchovné modely z minulosti mali svoje limity, to nepochybne. Ale je rovnako pravda, že existujú chyby, ktoré sú oprávnení robiť jedine rodičia, pretože ich môžu kompenzovať takým spôsobom, ktorý je nemožný pre kohokoľvek iného. Z druhej strany, dobre vieme, že život sa stal skúpym na čas pre rozhovor, pre zamyslenie sa a výmenu pohľadov. Mnohí rodičia sú doslova obeťami «únosu» z dôvodu práce – otec a mama musia pracovať – a sú zavalení inými starosťami, vystavení novým požiadavkám svojich detí a komplexnosti terajšieho života – ktorá je taká, musíme ju akceptovať ako takú – a sú akoby paralyzovaní strachom z toho, že by mohli pochybiť. Problém však nespočíva iba v rozprávaní sa. Práve naopak, nejaký povrchný «dialogizmus» nevedie k ozajstnému stretnutiu myslí a sŕdc. Spytujme sa predovšetkým, či sa usilujeme pochopiť, «kde» v skutočnosti sú naše deti na ich ceste? Kde vskutku je ich duša, vieme to? A najmä: chceme to vedieť? Sme presvedčení, že oni v skutočnosti neočakávajú iné?

Kresťanské spoločenstvá sú povolané, aby ponúkli podporu výchovnému poslaniu rodín, a robia tak najmä vo svetle Božieho slova. Apoštol Pavol pripomína vzájomnosť povinností rodičov a detí: «Vy, deti, poslúchajte rodičov vo všetkom, lebo to je milé Pánovi. A vy, otcovia, nedráždite svoje deti, aby nezmalomyseľneli» (Kol 3,20-21). Základom toho všetkého je láska, tá, ktorú nám daruje Boh, a ktorej nechýba rešpekt, ktorá «nie je sebecká, nerozčuľuje sa, nemyslí na zlé... všetko znáša, všetko verí, všetko dúfa, všetko vydrží» (1 Kor 13,5-7). Aj v najlepších rodinách je potrebné znášať sa navzájom a to si vyžaduje veľkú trpezlivosť. Veľkú trpezlivosť pre znášanie sa navzájom. Ale taký je život! Život sa netvorí v laboratóriu, ale v realite. Sám Ježiš prešiel rodinnou výchovou.

Aj v tomto prípade milosť Kristovej lásky privádza k naplneniu to, čo je vpísané do ľudskej prirodzenosti. Koľko máme obdivuhodných príkladov kresťanských rodičov plných ľudskej múdrosti! Sú dôkazom toho, že dobrá rodinná výchova je chrbtovou kosťou ľudstva. Jej spoločenské vyžarovanie je zásobárňou, ktorá umožňuje vyplniť medzery, zranenia, deficity materstva a otcovstva, ktoré prežívajú menej šťastlivé deti. Toto vyžarovanie môže konať ozajstné zázraky. A v Cirkvi sa tieto zázraky dejú denne!

Moje žičenie je, aby Pán dával kresťanským rodinám vieru, slobodu a potrebnú odvahu pre ich poslanie. Keď sa rodinná výchova opäť s hrdosťou zhostí svojej hlavnej roly, mnoho vecí sa pre neistých rodičov i sklamané deti zmení k lepšiemu. Je čas, aby sa otcovia a matky vrátili zo svojho exilu – pretože sa sami vyhostili z výchovy svojich detí – aby sa z toho exilu vrátili a znovu naplno zaujali svoju výchovnú úlohu. Máme nádej, že Pán nám udelí túto milosť nevyčleňovať sa sami z výchovy detí. A toto môže dosiahnuť jedine láska, nežnosť a trpezlivosť. Ďakujem.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 27. mája 2015

Zásnuby a význam spoločnej cesty prípravy na manželstvo. Ako povedal, „neexistuje manželstvo «expres», je potrebné pracovať na láske, je potrebné kráčať.“ Zdôraznil, že „manželstvo je predovšetkým objav Božieho povolania“ a čas zasnúbenia je preto obdobím vzájomného učenia sa, práce na vzájomnej láske.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Pri pokračovaní v týchto katechézach o rodine chcem dnes hovoriť o zasnúbení. Zasnúbenie – ako to počujeme v tomto slove [po taliansky fidanzamento] – má spoločné prvky so slovami dôvera, dôvernosť, spoľahlivosť. Dôvera v povolanie, ktoré darúva Boh, pretože manželstvo je predovšetkým objavením Božieho povolania. Istotne je pekné, že mladí sa dnes môžu rozhodnúť pre manželstvo na základe vzájomnej lásky. No práve sloboda zväzku si vyžaduje určitý vedomý súlad rozhodnutia, a nie iba jednoduchú zhodu príťažlivosti či citu, jednej chvíle, či krátkeho obdobia... Vyžaduje si cestu.

Zasnúbenie je, inak povedané, obdobie, počas ktorého sú obaja snúbenci povolaní k intenzívnej práci na láske, práci zúčastnenej a zdieľanej, ktorá ide do hĺbky. Postupne sa navzájom spoznávajú, a síce, muž sa „učí“, kto je žena spoznávaním tejto ženy, svojej snúbenice; a žena sa „učí“, kto je muž, spoznávaním tohto muža, svojho snúbenca. Nepodceňujme dôležitosť tohto učenia sa: je to nádherná úloha, a vyžaduje si ju sama láska, pretože ona nie je iba ľahkomyseľným šťastím a citovým unesením... Biblické rozprávanie hovorí o celom stvorení ako o nádhernom diele Božej lásky: «Boh videl – ako hovorí Kniha Genezis – všetko, čo urobil, a hľa, bolo to veľmi dobré» (Gn 1,31). Až na konci si Boh «odpočinul». Z tohto obrazu chápeme, že Božia láska, ktorá dala vznik svetu, nebola improvizovaným rozhodnutím. Nie! Bola to nádherná práca. Božia láska stvorila konkrétne podmienky pre zväzok, ktorý je neodvolateľný, pevný, určený na to, aby pretrval.

Zväzok lásky medzi mužom a ženou, zväzok na celý život, sa neimprovizuje, netvorí sa zo dňa na deň. Neexistuje manželstvo «expres»: je potrebné pracovať na láske, je potrebné kráčať. Zväzku lásky sa muž a žena učia a tento zväzok sa obrusuje. Dovolím si povedať, že je to zväzok dômyselne, umelecky vytváraný. Urobiť z dvoch životov jeden, to je tiež takmer zázrak, zázrak slobody a srdca, ktoré sa zverilo viere. Mali by sme sa v tomto ohľade asi viac namáhať, pretože naše „citové súradnice“ sa dostali trochu do zmätku. Kto sa domáha, aby mal všetko a ihneď, sa potom aj vo všetkom vzdá – a to veľmi skoro – pri prvej ťažkosti alebo pri prvej príležitosti. Niet tu nádeje na dôveru a vernosť sebadarovania, ak prevažuje zvyk konzumovať lásku ako istý druh «integrátora» psycho-fyzickej pohody. Láska nie je toto! Zasnúbenie preveruje vôľu spoločne chrániť niečo, čo sa nikdy nebude smieť kúpiť či predať, zradiť alebo opustiť, nech by bola ponuka akokoľvek lákavá.

Aj Boh, keď niekoľkokrát v Biblii hovorí o zmluve so svojím ľudom, neraz používa výraz zasnúbenie. V Knihe proroka Jeremiáša, keď hovorí k ľudu, ktorý sa od neho vzdialil, pripomína mu čas, keď bol ľud Božou «snúbenicou», a hovorí takto: «Spomínam si na čas tvojej mladosti, na čas, tvojho zasnúbenia» (Jer 2,2). A Boh uskutočnil tento proces zasnúbenia; potom dáva aj prisľúbenie: počuli sme ho tu, na začiatku audiencie, z Knihy proroka Ozeáša: «Vtedy si ťa navždy zasnúbim, za pravdu a právo si ťa zasnúbim, za lásku a zľutovanie. Zasnúbim si ťa za vernosť, takže poznáš Pána» (Oz 2,21-22). Dlhá je cesta, ktorou prechádza Pán so svojím ľudom na tejto púti zasnúbenia. Napokon si Boh [ako ženích] berie svoj ľud v Ježišovi Kristovi: v Ježišovi si berie Cirkev [ako nevestu]. Boží ľud je Ježišovou nevestou. Koľká cesta!

Vy, Taliani, máte vo vašej literatúre jedno veľkolepé dielo o zasnúbení [„Promessi Sposi“ – Snúbenci, od Alessandra Manzoniho]. Je potrebné, aby ho mladí poznali, čítali ho; je to veľdielo, ktoré rozpráva príbeh o snúbencoch, ktorí podstúpili mnoho bolesti, prešli cestou mnohých ťažkostí, až kým došli na jej koniec, do manželstva. Nenechávajte nepovšimnuté toto veľdielo o zasnúbení, ktoré práve vám ponúka talianska literatúra. Dajte sa do jeho čítania a uvidíte tú krásu, to strádanie, ale aj vernosť týchto snúbencov.

Cirkev vo svojej múdrosti chráni rozdiel medzi «byť snúbencami» a «byť manželmi» – to nie je to isté – práve vzhľadom na delikátnosť a hĺbku tohto rozdielu. Dajme si pozor, aby sme ľahkomyseľne nepodceňovali túto múdru náuku, ktorá vychádza aj zo skúsenosti šťastne prežívanej manželskej lásky. Mocné telesné symboly držia v rukách kľúče duše: nemôžeme brať telesné vzťahy na ľahkú váhu, nie je to bez následkov nejakej trvalej rany na duchu (porov. 1 Kor 6,15-20).

Zaiste, kultúra a dnešná spoločnosť sa stali zväčša ľahostajnými voči delikátnosti a vážnosti tejto cesty. Z druhej strany, nemožno povedať, žeby boli veľkorysé voči mladým, ktorí sa vážne podujali na to, že si založia domov a privedú na svet deti! Ba viac, často im kladú tisíce mentálnych i praktických prekážok. Zasnúbenie je životný úsek cesty, ktorý má dozrievať ako ovocie, je cestou dozrievania až do chvíle, keď sa stane manželstvom.

Predmanželské kurzy sú špeciálnym vyjadrením prípravy. A my vidíme toľko dvojíc, ktoré prichádzajú na kurz tak trochu proti vôli. «Títo kňazi nám kážu absolvovať kurz! Ale načo? Veď my to vieme!», a prídu proti svojej vôli. No potom sú tieto dvojice spokojné a ďakujú, pretože v skutočnosti našli príležitosť – a často jedinú – hlbšie sa zamyslieť nad svojou skúsenosťou spôsobom, ktorý nie je banálny. Áno, mnohé dvojice sú spolu už dlhý čas, možno aj intímne, niekedy už spolu bývajú, no opravdivo sa nepoznajú. Zdá sa to zvláštne, ale skúsenosť ukazuje, že je to tak. Preto je treba nanovo doceniť zasnúbenie ako čas vzájomného spoznávania a zdieľania určitého plánu. Cestu prípravy na manželstvo je potrebné postaviť na tejto perspektíve, poslúžiac si aj jednoduchým, ale silným svedectvom kresťanských manželov. A aj tu sa treba zamerať na podstatu: na Bibliu, ktorú treba objavovať spoločne, cieľavedomým spôsobom; na modlitbu v jej liturgickom rozmere a aj na «domácu modlitbu», na rodinný život, na sviatosti, sviatostný život, sviatosť zmierenia, sväté prijímanie, kde Pán prichádza prebývať v snúbencoch a pripravuje ich prijať naozaj jeden druhého «s Kristovou milosťou», na bratskú lásku k chudobným, k núdznym, ktorí nás pobádajú k striedmosti a podeleniu sa. Snúbenci, ktorí sa na to podujímajú, rastú a to všetko ich privádza k príprave peknej slávnosti manželstva iným spôsobom, nie svetským, ale kresťanským!

Myslime na tieto Božie slová, ktoré sme počuli, ktorými sa prihovára svojmu ľudu ako snúbenec snúbenici: «Vtedy si ťa navždy zasnúbim, za pravdu a právo si ťa zasnúbim, za lásku a zľutovanie. Zasnúbim si ťa za vernosť, takže poznáš Pána» (Oz 2,21-22). Nech na to myslí každá dvojica snúbencov a nech povedia jeden druhému: «Budeš mojou manželkou; budeš mojím manželom». Treba vyčkať na tú chvíľu; je to chvíľa, je to cesta, ktorá ide pomaly dopredu, ale je to proces dozrievania. Etapy tejto cesty nemožno preskočiť. Dozrievanie sa uskutočňuje takto, krok po kroku.

Čas zasnúbenia sa môže vskutku stať časom iniciácie, uvedenia - do čoho? Do prekvapenia! Prekvapenia nad duchovnými darmi, ktorými Pán prostredníctvom Cirkvi obohacuje horizont novej rodiny, ktorá je pripravená žiť s jeho požehnaním. Teraz vás pozývam modliť sa k Svätej rodine z Nazareta: k Ježišovi, Jozefovi a Márii. Modliť sa o to, aby rodina mala túto cestu prípravy a modliť sa za snúbencov. Prosme Pannu Máriu všetci spoločne jedným Zdravas Mária za všetkých snúbencov, aby mohli pochopiť krásu tejto cesty v ústrety manželstvu. [Pápež sa modlí spolu so zhromaždením.] A snúbencom, ktorí sú na námestí: «Veľa šťastia na ceste zasnúbenia!»

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 3. júna 2015

Musíme sa skloniť pred rodinami, ktoré sú opravdivou školou ľudskosti, ktorá chráni spoločnosť pred barbarstvom. Toto je jedna z myšlienok pápeža Františka z katechézy pri generálnej audiencii.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Počas týchto stredajších stretnutí sme sa zamýšľali nad rodinou a budeme pokračovať v tejto téme, v tomto uvažovaní o rodine. A odo dneška sa naše katechézy začnú zamýšľať nad zraniteľnosťou rodiny v životných podmienkach, ktoré pre ňu predstavujú skúšku. Rodina má mnoho ťažkostí, ktorými je skúšaná. Dnes začneme s jednou z nich.

Jedna z týchto skúšok je chudoba. Pomyslime na mnohé rodiny, ktoré obývajú predmestia veľkomiest, ale aj vidiecke oblasti... Koľká bieda, koľký úpadok! A potom, aby sa situácia ešte zhoršila, na niektorých miestach prepuká aj vojna. Vojna je vždy strašná vec. Táto navyše osobitne zasahuje civilné obyvateľstvo, rodiny. Naozaj, vojna je „matkou každej chudoby“, vojna spôsobuje chudobu rodiny, je veľkým koristníkom životov, duší i najdrahších a najposvätnejších citov.

Napriek tomu všetkému je mnoho chudobných rodín, ktoré sa s dôstojnosťou usilujú žiť ich každodenný život a často sa otvorene spoliehajú na Božie požehnanie. Táto lekcia však nemá byť na ospravedlnenie našej ľahostajnosti, iba ak by ešte zväčšila pocit nášho zahanbenia za to, že jestvuje toľká chudoba! Je takmer zázrak, že aj v chudobe sa rodina naďalej formuje a dokonca udržiava – ako to len dokáže – osobitnú ľudskosť svojich zväzkov. Tento fakt popudzuje plánovačov blahobytu, ktorí považujú city, plodenie a rodinné zväzky za druhoradý faktor kvality života. Nerozumejú ničomu! Práve naopak, musíme sa skloniť pred týmito rodinami, ktoré sú opravdivou školou ľudskosti, ktorá zachraňuje spoločnosť pred barbarstvom.

Čo nám vlastne ostane, ak pristaneme na vydieračstvo cisára a mamony, násilia a peňazí, a zriekneme sa aj rodinnej lásky? Nová občianska etika sa dostaví iba vtedy, keď zodpovední verejní predstavitelia nanovo usporiadajú tento spoločenský zväzok, počnúc bojom s hanebnou špirálou medzi rodinou a chudobou, ktorá nás vedie do priepasti.

Dnešná ekonomika sa často zameriava na užívanie si individuálneho blahobytu, no vo veľkom praktizuje využívanie rodinných zväzkov. Toto je vážne protirečenie! Nesmierna práca rodiny nie je ocenená na váhe, samozrejme! Naozaj, ekonomika a politika sú v tejto súvislosti skúpe na uznanie. A jednako, vnútorná formácia osoby a sociálne prúdenie citov majú práve tam svoj oporný bod. Ak ho odstrániš, všetko sa zrúti.

Nie je to iba otázka chleba. Hovorme o práci, hovorme o vzdelávaní, hovorme o zdravotnej starostlivosti. Je dôležité dobre pochopiť toto všetko. Zostávame vždy veľmi pohnutí, keď vidíme obrazy podvýživených a chorých detí, ktoré sa nám naskytajú v toľkých častiach sveta. Rovnako nás veľmi dojíma rozžiarený pohľad detí ukrátených o všetko, ktoré sa učia v školách postavených z ničoho, keď s hrdosťou ukazujú svoju ceruzku a zošit. A s akou láskou hľadia na svojho učiteľa či učiteľku! Vskutku, deti vedia, že človek nežije iba z chleba! Aj rodinná láska; keď je bieda v tejto oblasti, trpia deti, pretože chcú lásku, rodinné spojivá.

My kresťania by sme mali byť vždy čoraz bližšími k rodinám, ktoré sú skúšané chudobou. Pomyslite si len, všetci poznáte niekoho: otec je bez práce, mama bez práce, a rodina trpí, spojivá sa oslabujú. Je to nepekné. A vskutku, sociálna bieda zasahuje rodinu a neraz ju ničí. Nedostatok či strata práce, alebo jej silná nezaručiteľnosť sa ťažko odrážajú na rodinnom živote a spôsobujú skúšku vzťahov. Životné podmienky v najbiednejších štvrtiach s ťažkosťami v oblasti bývania a dopravy, ako aj redukcia spoločenských, zdravotníckych a školských služieb, spôsobujú ďalšie ťažkosti. K týmto materiálnym faktorom sa pridáva ujma spôsobovaná rodine pseudovzormi šírenými masmédiami, založenými na konzumizme a na kulte vonkajšieho výzoru, ktoré zasahujú najchudobnejšie spoločenské vrstvy a umocňujú rozpad rodinných zväzkov. Starajme sa o rodiny, starajme sa o lásku, avšak bieda privádza na rodinu skúšku.

Cirkev je matka a nesmie zabúdať na túto drámu svojich detí. Aj ona musí byť chudobná, aby sa stala plodnou a odpovedala na túto biedu. Chudobná Cirkev je Cirkev, ktorá uskutočňuje dobrovoľnú jednoduchosť vo svojom živote – vo svojej náuke, v životnom štýle svojich členov – aby zborila každý múr rozdelenia, a najmä ten voči chudobným. Chce to modlitbu a skutky. Prosme intenzívne Pána, aby nás zburcoval k tomu, aby sa z našich kresťanských rodín stali protagonisti tejto revolúcie rodinnej blízkosti, ktorú teraz tak veľmi potrebujeme! Z nej, z tejto rodinnej blízkosti je od počiatku utváraná Cirkev. A nezabúdajme, že súd núdznych, maličkých a chudobných predchádza Boží súd (Mt 25,31-46). Nezabúdajme na to a urobme všetko, čo môžeme, aby sme pomáhali rodinám prejsť skúškami chudoby a biedy, ktoré zasahujú city a rodinné väzby.

Chcel by som ešte raz prečítať text zo Svätého písma, ktorý sme si vypočuli na začiatku a každý z nás nech myslí na rodiny prežívajúce skúšku, skúšané biedou a chudobou. Biblia takto hovorí: «Synu, chudobným neukracuj živobytie, ani neodvracaj oči od chudobného» (Sir 4,1). Zamyslime sa nad každým slovom! «Neopovrhuj nikým, kto hladuje, ani nedráždi chudobného v jeho biede! Srdce biedneho nesužuj a neodkladaj s darom núdznemu! Prosbu usúženého neodmietaj, ani neodvracaj tvár od bedára! Od bedára neodvracaj svoje oči mrzuto, ani nedovoľ, aby ťa prosebníci preklínali za chrbtom» (porov. Sir 4,2-5). Pretože toto bude tým, čo urobí Pán - hovorí sa v evanjeliu -, ak nebudeme takto konať. Ďakujem.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 10. júna 2015

„Rodina a choroba“ – to bola téma dnešnej katechézy pápeža Františka počas generálnej audiencie na slnkom rozpálenom Námestí sv. Petra. Svätý Otec pokračujúc v cykle o rodine poukázal na utrpenie rodiny v situácii, keď niektorého z jej členov zastihne choroba. Zároveň na príklade evanjeliového úryvku o Ježišovi uzdravujúcom chorých pripomenul úlohu Cirkvi „pomáhať chorým, potešovať ich, pozdvihovať, byť im nablízku“.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Pokračujeme v katechézach o rodine a v tejto katechéze by som sa chcel dotknúť aspektu veľmi rozšíreného v živote našich rodín, a to choroby. Je to skúsenosť našej krehkosti, ktorú najviac prežívame v rodine, od detstva a potom hlavne v starobe, keď sa dostavia neduhy.

V prostredí rodinných zväzkov sa choroba milovaných osôb pociťuje s ešte väčšou intenzitou utrpenia a skľúčenosti. Láska nám to dáva vnímať silnejšie. Mnohokrát je pre otca alebo matku oveľa ťažšie znášať chorobu syna či dcéry, než svoju vlastnú. Dá sa povedať, že rodina bola odjakživa tou «najbližšou» nemocnicou. Ešte aj dnes je v mnohých častiach sveta nemocnica privilégiom pre niekoľkých a často sa nachádza ďaleko. Sú to matky, otcovia, bratia, sestry, staré mamy, ktoré zabezpečujú liečbu a pričiňujú sa o uzdravenie.

Evanjeliá na mnohých miestach rozprávajú o stretnutiach Ježiša s chorými a jeho angažovaní sa pre ich uzdravenie. On sa verejne predstavuje ako ten, ktorý bojuje proti chorobe a ktorý prišiel preto, aby uzdravil človeka zo všetkého zla: zo zla pre ducha i zo zla pre telo. Naozaj dojímavá je práve spomenutá evanjeliová scéna z Markovho evanjelia. Hovorí takto: «Keď sa zvečerilo, po západe slnka, prinášali k nemu všetkých chorých a posadnutých zlými duchmi» (Mk 1,32). Keď myslím na dnešné veľkomestá, pýtam sa, kde sú dvere, pred ktoré možno priniesť chorých v nádeji, že budú uzdravení?! Ježiš sa nikdy nevyhýbal starostlivosti o nich. Nikdy neprešiel pomimo, nikdy neodvrátil tvár na druhú stranu. A keď otec alebo matka, či jednoducho priatelia, prinášali pred neho chorého, aby sa ho dotkol a uzdravil ho, neodkladal s časom; uzdravenie malo prednosť pred zákonom, aj takým posvätným, akým bol sobotný odpočinok (Mk 3,1-6). Učitelia zákona Ježišovi vyčítali, že uzdravoval v sobotu, že v sobotu konal dobro... Ježišova láska bola tá, ktorá uzdravovala, činila dobro. A to je vždy prvoradé!

Ježiš posiela učeníkov, aby konali to isté dielo a dáva im moc uzdravovať, čiže pristupovať k chorým a postarať sa o nich až do dôsledkov (porov. Mt 10,1). Musíme mať na pamäti, čo povedal učeníkom v príbehu o človeku, ktorý sa narodil slepý (Jn 9,1-5). Učeníci – pred slepcom, ktorý stál pred nimi! – diskutovali, kto zhrešil, keďže sa narodil slepý, či on alebo jeho rodičia, ako príčina jeho slepoty. Pán jasne povedal: ani on, ani jeho rodičia; stalo sa to, aby sa na ňom ukázali Božie skutky. A uzdravil ho. Nuž, hľa, toto je Božia sláva! Toto je úloha Cirkvi! Pomáhať chorým, nestratiť sa v klebetách, vždy pomáhať, potešovať, pozdvihovať, byť chorým nablízku; to je tá úloha.

Cirkev pozýva k neprestajnej modlitbe za našich drahých, ktorých postihlo zlo. Modlitba za chorých nesmie nikdy chýbať. Ba, musíme sa modliť ešte viac, či už osobne alebo v spoločenstve. Zamyslime sa nad evanjeliovým príbehom o kanaánskej žene (Mt 15,21-28). Je to pohanská žena, nepatrila do izraelského ľudu. Je pohanka, ktorá naliehavo prosí Ježiša, aby uzdravil jej dcéru. Ježiš, aby vyskúšal jej vieru, najprv tvrdo odpovie: «Nemôžem, najprv musím myslieť na ovce z domu Izraela». No žena neustupuje – mama, keď žiada pomoc pre svoju ratolesť, nikdy neustupuje! Poznáme to všetci, však? Mamy bojujú za svoje deti! A odpovedá: «Aj šteňatám, keď sa už páni najedli, niečo dajú!», akoby hovorila: «Pozri sa na mňa aspoň ako na šteňa!» A Ježiš jej odpovie: «Žena, veľká je tvoja viera! Nech sa ti stane, ako chceš» (Mt 15,28).

Zoči-voči chorobe aj v rodine nastávajú ťažkosti, z dôvodu ľudskej slabosti. No čas choroby vo všeobecnosti privádza k zosilneniu rodinných spojív. Myslím na to, ako veľmi je dôležité vychovávať deti odmalička k spolupatričnosti v čase choroby. Taká výchova, ktorá ukracuje o citlivosť pre ľudskú chorobu, zatvrdzuje srdce. A stáva sa, že mladí ľudia sú «znecitlivení» pred chorobou druhých, neschopní konfrontovať sa s utrpením a prežiť túto hraničnú skúsenosť. Koľkokrát vidíme, všetci sme to zažili, že do práce príde muž, žena s unavenou tvárou, so spustenými plecami... a pýtame sa ich: «Čo sa deje?» Odpovedia nám: «Spal som iba zo dve hodiny, pretože doma sa striedame, aby sme boli pri synčekovi, dcérke, pri chorom, pri starom otcovi, pri starej mame...» A deň pokračuje prácou. Nuž, toto sú hrdinské veci, sú hrdinstvom rodiny! Toto skryté hrdinstvo sa prejavuje, keď je niekto chorý, otec, mama, syn, dcéra... A deje sa to nežne a s odvahou.

Slabosť a utrpenie prežívané v našich najdrahších a najposvätnejších citoch môžu byť pre naše deti a našich vnukov školou života – na výchovu detí a vnúčat k tomu, aby porozumeli tejto rodinnej blízkosti v chorobe – a stanú sa ňou vtedy, keď sú chvíle choroby sprevádzané modlitbou a láskavou a starostlivou blízkosťou príbuzných. Kresťanské spoločenstvo dobre vie, že rodina v skúške choroby nemá byť ponechaná osamotená. A máme ďakovať Pánovi za tie nádherné skúsenosti bratskej cirkevnej blízkosti, ktoré rodine pomáhajú prekonať ťažké obdobie bolesti a utrpenia. Táto kresťanská blízkosť jednej rodiny k druhej je pre farnosť pravým bohatstvom. Je to poklad múdrosti, ktorá pomáha rodinám v ťažkých chvíľach a umožňuje porozumieť Božiemu kráľovstvu lepšie ako mnohé príhovory! Sú to Božie prejavy nežnosti. Ďakujem.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 17. júna 2015

Pápež František venoval katechézu dnešnej generálnej audiencie vzťahu medzi rodinou a smútkom nad stratou milovaného človeka, a tiež vzťahu medzi zničujúcou bolesťou a vierou, ktorá dáva nádej.

Milí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnes, pokračujúc v katechézach o rodine, sa priamo inšpirujeme udalosťou vyrozprávanou evanjelistom Lukášom, ktorú sme práve počuli (porov. Lk 7,11-15). Ide o veľmi dojemnú scénu, ktorá nám ukazuje Ježišov súcit s trpiacim – v tomto prípade s vdovou, ktorej umrel jediný syn –, ako i Ježišovu moc nad smrťou.

Smrť je skutočnosť, ktorá sa bez výnimky dotýka každej rodiny. Tvorí súčasť života. No predsa, akonáhle sa smrť dotkne rodinných citov, už sa nám viac nezdá byť až tak prirodzená. Prežiť svoje vlastné deti je pre rodičov niečo obzvlášť skľúčujúce, čo protirečí základnej povahe vzťahov dávajúcich zmysel samotnej rodine. Stratiť syna či dcéru je akoby sa zastavil čas: zrazu sa otvorí priepasť, ktorá pohltí tak minulosť, ako i budúcnosť. Smrť, ktorá od nás odlučuje maličké či mladé dieťa, je akoby fackou danou prísľubom, darom a obetám lásky, ktoré boli s radosťou dávané nami zrodenému životu. Veľakrát prichádzajú na svätú omšu do Svätej Marty rodičia s fotkou svojho syna, svojej dcéry, dieťatka, chlapca, dievčaťa a hovoria mi: „Odišiel, odišla nám“. A ten pohľad je veľmi bolestný. Smrť dojíma a o to viac, ak ide o smrť vlastného dieťaťa. Celá rodina zostáva akoby paralyzovaná, akoby onemela. Niečím podobným trpí i dieťa, ktoré stratiac jedného či oboch rodičov, zostalo samo. Otázky typu: „Kde je ocko? Kde je mamka?“ – „V nebi.“ – „Ale prečo ho nevidím?“, prezrádzajú hlboké utrpenie v srdci dieťaťa. Ono zostalo samo. Prázdno z osamotenosti, ktoré sa v ňom otvára, je o to bolestivejšie, že dieťa nemá dostatočnú, či žiadnu, skúsenosť, aby mohlo pomenovať to, čo sa v jeho živote udialo. „Kedy sa vráti ocko? Kedy mama?“ Čo na to odpovedať? A dieťa trpí ďalej. Takáto je smrť v rodine.

V týchto prípadoch je smrť čiernou dierou otvárajúcou sa v živote rodiny, na ktorú nedokážeme dať nijaké vysvetlenie. Niekedy sa smrť dokonca dáva za vinu Bohu. Koľko ľudí je vtedy nahnevaných na Boha – a ja ich chápem – a žalujú sa: „Prečo si mi vzal syna, dcéru? Boh nie je, Boh neexistuje! Prečo si to len urobil?“ Veľakrát to môžeme počuť. Avšak tento hnev je častokrát výlevom veľkej bolesti srdca – strata syna či dcéry, otca či matky je veľkou bolesťou. A táto sa v rodinách odohráva sústavne. Smrť vytvára v týchto prípadoch – ako som už povedal – veľkú dieru.

No fyzická smrť má i svojich „komplicov“, ktorí sú od nej ešte horší; ide o nenávisť, závisť, pýchu, chamtivosť. Celkovo povedané, ide o hriech sveta, ktorý je v službách smrti a robí ju ešte bolestivejšou a nespravodlivejšou. Rodinné zväzky tu vystupujú ako obete vopred predurčené a bezbranné voči takýmto smrti dopomáhajúcim silám,  sprevádzajúcim dejiny ľudstva. Myslí sa tu na absurdne ponímanú „normálnosť“, kedy – v určitých momentoch a na určitých miestach – sú udalosti, ktoré pridávajú smrti na hrôze, vyprovokované nenávisťou a vlažnosťou človeka. Pán nech nás chráni, aby sme si na niečo také zvykli!

Vďaka milosti súcitu, ktorý nám je darovaný v Ježišovi, mnohé rodiny v Božom ľude skutkami preukazujú, že smrť nemá posledné slovo. A toto je ozajstný postoj viery. Zakaždým, keď smútiaca rodina – i keď je žiaľ príliš veľký – nájde silu zachovať si vieru a lásku, ktoré nás spájajú s tými, ktorých milujeme, zabraňuje už teraz smrti, aby nám zobrala všetko. Temnote smrti sa má čeliť intenzívnejšími skutkami lásky. «Bože môj, rozjasni moje temnoty!» je invokácia z večernej liturgie. Vo svetle zmŕtvychvstania Pána, ktorý nikoho z tých, ktorých mu zveril Otec, neopúšťa, môžeme smrti vziať jej „osteň“ – použijúc slová sv. Pavla (1 Kor 15,55); môžeme zabrániť, aby tak svojím jedom otrávila náš život, aby zmiatla naše city a uvrhla nás do ešte väčšej temnoty.

V tejto viere, vediac že Pán premohol smrť raz a navždy, sa potom môžeme utešovať navzájom. Naši milovaní sa nestratili v temnote ničoty: nádej nás uisťuje o tom, že sú v dobrých a mocných rukách Boha. Láska je silnejšia než smrť. A preto riešením je nechať rásť lásku, upevňovať ju, a ona nás povedie až po ten deň, keď bude z očí zotretá každá slza, keď „už nebude smrti ani žiaľu; ani náreku, ani bolesti“ (Zjv 21,4). Ak sa budeme podopierať o takúto vieru, skúsenosť žiaľu môže dať vzrast silnejšej solidarite v rodinných zväzkoch, môže nás viac otvoriť voči bolesti iných rodín, môže vytvoriť nové bratstvo s rodinami, ktoré sa rodia či opätovne zažívajú prerod v nádeji. Zrodiť sa a znovuzrodiť v nádeji je možné len vo viere. Chcel by som tu podčiarknuť poslednú vetu z evanjelia, ktoré sme dnes počuli. Po tom, čo Ježiš prinavrátil život mladíkovi, synovi matky-vdovy, evanjelium hovorí: „A Ježiš ho vrátil jeho matke“. Práve toto je našou nádejou! Všetkých našich drahých, čo nás predišli do večnosti, všetkých nám Pán vráti a my sa s nimi budeme môcť stretnúť. Táto nádej nesklame! Dobre si zapamätajme toto Ježišovo gesto: „A Ježiš ho vrátil jeho matke“, lebo tak Pán učiní i so všetkými našimi drahými z našej rodiny!

Táto nádej nech nás chráni pred nihilistickou ideou smrti, ako i pred falošnou útechou sveta, aby kresťanská pravda „neriskovala, že sa zmieša s mytológiami rôzneho druhu, poddajúc sa starovekým či moderným rituálom poverčivosti“ (Benedikt XVI., Anjel Pána z 2 novembra 2008).

Je potrebné, aby dnes duchovní pastieri ako i všetci kresťania oveľa konkrétnejšie vyjadrovali zmysel viery v súvislosti so skúsenosťou žiaľu v rodine. Nemožno negovať právo na plač – naopak, v žiali je potrené plakať! Veď i Ježiš „zaslzil“ a „zachvel sa v duchu“ vidiac veľký žiaľ rodiny, ktorú miloval (Jn 11,33-37). Skôr môžeme čerpať z jednoduchého a silného svedectva všetkých tých rodín, ktoré v tvrdých chvíľach poznamenaných smrťou vedeli rozpoznať – z toho, čo podstúpil Pán – ukrižovaný a zmŕtvychvstalý – jeho neodvolateľný prísľub vzkriesenia z mŕtvych. Božia láska je silnejšia než smrť. A my s našou vierou sa máme stať aktívnymi spolupracovníkmi práve takejto lásky! Dobre si zapamätajme Ježišovo gesto: „A Ježiš ho vrátil jeho matke“, lebo tak sa stane i s našimi drahými a s nami samými, keď sa s nimi stretneme, keď v nás bude smrť definitívne porazená. Smrť je porazená Ježišovým krížom. A Ježiš v rámci rodiny vráti všetkých všetkým! Ďakujem vám.

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 24. júna 2015

Pri generálnej audiencii v stredu 24. júna Svätý Otec pokračoval v cykle katechéz o rodine, pričom sa sústredil na zranenia, ktoré na duši dieťaťa zanechávajú pokrivené a zlyhávajúce vzťahy rodičov. Upozornil, ako často sa trestuhodne zabúda na dušu dieťaťa. Harmonický vývoj detí má byť pre manželov motívom pre zodpovedné skvalitňovanie vzájomného vzťahu, zdôraznil Svätý Otec. Hovoril aj o odôvodnenosti separácie v závažných prípadoch, s cieľom uchrániť slabších a ohrozených členov pred násilím a inými formami zla.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

V uplynulých katechézach sme hovorili o rodine, ktorá zažíva krehkosti ľudského rozpoloženia, chudobu, chorobu, smrť. Dnes sa zasa zamyslíme nad ranami, ktoré sa otvárajú v samom vnútri rodinného spolunažívania. To znamená vtedy, keď sa v samotnej rodine deje zlo. To je to najhoršie!

Dobre vieme, že v dejinách žiadnej z rodín nechýbajú momenty, v ktorých je intimita najdrahších citov urážaná správaním sa jej členov. Slová a skutky - aj zanedbanie konania dobra! -, ktoré namiesto toho, aby vyjadrili lásku, spreneverujú sa jej, či ešte horšie, zabíjajú ju. Keď sa tieto rany, ktoré sú ešte schopné uzdravenia, prehliadajú, zhoršujú sa: premieňajú sa na aroganciu, nevraživosť, pohŕdanie. A v takom štádiu sa môžu stať hlbokými tržnými ranami, ktoré rozdelia manžela a manželku a vedú k vyhľadávaniu pochopenia, podpory a potechy všade inde. Často však tieto «podpory» nemyslia na dobro rodiny! Vyprázdnenie manželskej lásky vnáša trpkosť do vzťahov. A často sa rozpad vzťahu «zosypáva» na deti.

Deti. Chcel by sa trochu zastaviť pri tomto bode. Napriek našej zdanlivo vyspelej citlivosti a všetkým našim vycibreným psychologickým analýzam, sa pýtam, či sme sa nestali znecitlivenými aj voči ranám detskej duše. Čím väčšia je snaha o vynáhradu prostredníctvom darčekov a dobrôt, tým viac sa stráca cit pre najbolestnejšie a najhlbšie zranenia duše. Veľa hovoríme o poruchách správania, o psychickom zdraví, o blahu dieťaťa, o pocitoch úzkosti rodičov i detí... No vieme ešte, čo je to rana na duši? Pociťujeme ťarchu tej hory, ktorá gniavi dušu dieťaťa v rodinách, v ktorých je zlé zaobchádzanie a ubližovanie, až po rozbitie puta manželskej vernosti? Akú váhu má v našich rozhodnutiach – a v pomýlených rozhodnutiach, napríklad – akú váhu má duša detí? Keď dospelí stratia hlavu, keď každý myslí iba na seba samého, keď si otec a mama ubližujú, duša dieťaťa veľmi trpí, zakúša pocit zúfalstva. A tieto zranenia poznačujú na celý život.

V rodine je všetko vzájomne prepojené: keď je jej duša v nejakom bode zranená, táto infekcia nakazí všetkých. A keď muž a žena, ktorí sa zaviazali, že budú «jedno telo» a vytvoria rodinu, myslia posadnuto na vlastné požiadavky slobody a potešenia, táto deformácia hlboko narúša srdce a život detí. Ako často sa deti schovávajú, aby sa vyplakali osamote... Toto musíme jasne pochopiť. Manžel a manželka sú jedno telo. A ich ratolesti sú telo z ich tela. Ak si pomyslíme na tvrdosť, s akou Ježiš varuje dospelých, aby nepohoršovali maličkých – počuli sme tento úsek evanjelia (porov. Mt 18,6) – môžeme lepšie porozumieť jeho slovu o vážnej zodpovednosti chrániť manželský zväzok, ktorý dáva počiatok ľudskej rodine (porov. Mt 19,6-9). Keď sa muž a žena stali jedným telom, všetky zranenia a všetky opustenia zo strany otca či mamy sa zarezávajú do živého tela detí.

Je pravda, z druhej strany, že sú prípady, v ktorých je odlúčenie nevyhnutné. Niekedy sa môže stať priam morálne nevyhnutným, keď ide o ochranu slabšieho  manželského partnera alebo malých detí pred veľmi ťažkými ranami, zapríčinenými útlakom a násilím, ponižovaním a zneužívaním, odcudzením sa a ľahostajnosťou.

Nechýbajú vďaka Bohu takí, ktorí držaní vierou a láskou k deťom svedčia o svojej vernosti voči zväzku, v ktorý verili, akokoľvek sa zdá nemožným ho oživiť. Nie všetci odlúčení však cítia toto povolanie. Nie všetci rozpoznajú vo svojom osamotení výzvu, ktorou sa Pán na nich obracia. Vôkol nás nachádzame rozličné rodiny v takzvaných neregulárnych situáciách – mne sa toto slovo nepáči – a kladieme si veľa otáznikov. Ako im pomôcť? Ako ich sprevádzať? Ako ich sprevádzať, aby sa deti nestali rukojemníkmi otca alebo mamy? Prosme Pána o veľkú vieru, aby sme hľadeli na realitu Božím pohľadom; a o veľkú lásku, aby sme pristupovali k ľuďom s jeho milosrdným srdcom.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 5. augusta 2015

V dnešnú stredu sa opäť po júlovej prestávke konala generálna audiencia. Svätý Otec nadviazal na poslednú predchádzajúcu katechézu z 24. júna pokračujúc v téme „zranených rodín“. Zdôraznil, že „Cirkev je otcovským domom, v ktorom je miesto pre každého aj s jeho životnými ťažkosťami“ a „každý môže mať nejakým spôsobom účasť na živote Cirkvi“. Ako príklad pápež František uviedol účasť na liturgii, kresťanskú výchovu detí, charitu a službu chudobným, či angažovanie sa za spravodlivosť a pokoj.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Touto katechézou sa vrátime k našej úvahe o rodine. Po tom, ako sme naposledy hovorili o rodinách zranených v dôsledku nezhôd manželov, dnes by som chcel upriamiť našu pozornosť na inú skutočnosť: ako sa postarať o tých, ktorí si v nadväznosti na nenapraviteľné rozvrátenie ich manželského zväzku vytvorili nový zväzok.

Cirkev dobre vie, že takáto situácia je v rozpore s kresťanskou sviatosťou. Avšak jej učiteľský pohľad vždy čerpá z materinského srdca, srdca oživovaného Duchom Svätým, ktoré vždy hľadá dobro a spásu ľudí. Preto cíti povinnosť «z lásky k pravde dobre rozlišovať situácie». Tak sa vyjadril svätý Ján Pavol II. v apoštolskej exhortácii Familiaris consortio (č. 84), uvádzajúc ako príklad rozdiel medzi tými, ktorí utrpeli separáciu v porovnaní s tými, ktorí ju spôsobili. Musíme robiť toto rozlišovanie.

Ak sa potom pozrieme aj na tieto nové vzťahy očami malých detí – deti sledujú, však? –, očami detí vidíme ešte naliehavejšiu potrebu rozvíjať v našich komunitách skutočné prijatie voči ľuďom žijúcim v týchto situáciách. Preto je dôležité, aby štýl komunity, jej jazyk, jej postoje, boli vždy pozorné voči týmto osobám, počnúc deťmi. Ony trpia najviac v týchto situáciách. Okrem toho, ako môžeme odporúčať týmto rodičom, aby urobili všetko pre výchovu svojich detí v kresťanskom živote, dávajúc im príklad presvedčivej a praktizovanej viery, keď ich držíme v odstupe od života komunity, akoby boli exkomunikovaní? Musí sa to robiť tak, aby sme nepridávali ďalšie bremená, okrem tých, ktoré deti v týchto situáciách už musia znášať! Žiaľ, počet týchto detí a dospievajúcich je naozaj veľký, je tak? Je dôležité, aby vnímali Cirkev ako matku pozornú voči každému, vždy ochotnú počúvať a stretnúť sa.

V týchto desaťročiach Cirkev naozaj nebola ani necitlivá, ani lenivá. Vďaka dôkladnému štúdiu uskutočnenému zo strany pastierov, riadenému a potvrdenému mojimi predchodcami, veľmi vzrástlo povedomie, že je nevyhnutné bratské a srdečné prijatie, v láske a pravde, voči pokrsteným, ktorí si založili nový vzťah po zlyhaní sviatostného manželstva; v skutočnosti, títo ľudia nie sú exkomunikovaní: nie sú exkomunikovaní, a v žiadnom prípade s nimi nemožno tak zachádzať. Sú vždy súčasťou Cirkvi.

Pápež Benedikt XVI. hovoril o tejto otázke a vyzval k starostlivému rozlišovaniu a múdremu pastoračnému sprevádzaniu, s vedomím, že neexistujú nijaké «jednoduché recepty» (Príhovor na 7. svetovom stretnutí rodín v Miláne 2. júna 2012, odpoveď č. 5).

Z tohto vychádza opakované pozvanie pastierov otvorene a dôsledne dávať najavo ochotu spoločenstva prijať ich a povzbudzovať ich, aby žili a stále viac rozvíjali svoju príslušnosť ku Kristovi a Cirkvi modlitbou, počúvaním Božieho slova, účasťou na liturgii, kresťanskou výchovou detí, charitou a službou chudobným, angažovaním sa za spravodlivosť a pokoj.

Biblický obraz Dobrého pastiera (Jn 10,11-18) zhŕňa poslanie, ktoré Ježiš dostal od Otca: to, aby dal svoj život za ovce. Tento postoj je vzorom aj pre Cirkev, ktorá prijíma svoje deti ako matka, ktorá dáva svoj život za ne. «Cirkev je povolaná byť vždy otvoreným domom Otca.» Žiadne zatvorené dvere! «Všetci sa nejakým spôsobom môžu zúčastňovať na cirkevnom živote, všetci môžu byť súčasťou spoločenstva. Cirkev ... je otcovský dom, v ktorom je miesto pre každého aj s jeho životnými ťažkosťami» (Evangelii gaudium, č. 47).

Podobne sú všetci kresťania povolaní napodobňovať Dobrého pastiera. Najmä kresťanské rodiny môžu spolupracovať s ním ujímajúc sa starostlivosti o zranené rodiny, sprevádzajúc ich v živote viery spoločenstva. Každý nech sa zo svojej strany vynasnaží osvojiť si postoj Dobrého pastiera, ktorý pozná každú zo svojich oviec a žiadnu nevylučuje zo svojej nekonečnej lásky! Vďaka.

(Preklad Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 12. augusta 2015

V  Aule Pavla VI. úplne zaplnenej pútnikmi z celého sveta dnes pri generálnej audiencii pápež František pokračoval v cykle katechéz o rodine. Dnešnou témou „sviatku v rodine“ Svätý Otec otvoril svoju reflexiu o troch osobitných rozmeroch rytmu rodinného života, ktorými sú: sviatok, práca a modlitba.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnes vstúpime do krátkeho okruhu zamyslení nad tromi rozmermi, ktoré takpovediac určujú rytmus rodinného života: sviatok, práca a modlitba.

Začnime sviatkom. Dnes budeme hovoriť o sviatku. A ihneď dodajme, že sviatok je Božím vynálezom. Pripomeňme si záver rozprávania o stvorení v Knihe Genezis, ktoré sme počuli: «V siedmy deň Boh skončil svoje diela, ktoré urobil. A v siedmy deň odpočíval od všetkých diel, ktoré urobil. I požehnal siedmy deň a zasvätil ho, lebo v ňom odpočíval od všetkých diel, ktoré Boh stvoril a urobil» (Gn 2,2-3). Boh sám nás učí, aké dôležité je venovať čas kontemplácii a potešeniu z toho, čo bolo prácou dobre vykonané. Hovorím o práci samozrejme nie iba vo význame remesla a profesie, ale v širšom zmysle: o každej činnosti, ktorou my, muži a ženy, smieme spolupracovať na Božom stvoriteľskom diele.

Sviatok teda nie je lenivé vylihovanie na pohovke, či opájanie sa v akomsi pochabom úniku. Nie. Sviatok je predovšetkým láskyplný a vďačný pohľad na dobre vykonanú prácu. Oslavujeme prácu. Aj vy, novomanželia, oslavujete prácu krásneho času snúbenectva, a toto je pekné! Sviatok je časom, keď hľadíme na deti, vnúčatá, ktoré rastú, a pomyslíme si: Aká nádhera! Je časom, keď pozeráme na náš dom, na priateľov, ktorí sú našimi hosťami, na spoločenstvo, ktoré nás obklopuje, a pomyslíme si: Aké je to dobré! Boh to tak urobil, keď stvoril svet. A neprestajne tak robí, pretože Boh vždy tvorí, aj v tejto chvíli!

Môže sa stať, že sviatok pripadne na dni ťažkostí a bolestí a slávi sa  akoby s «hrčou v hrdle». A predsa, aj v takých prípadoch, prosme si od Boha silu, aby sa nám sviatok celkom nevyprázdnil. Vy, mamy a otcovia, to dobre viete: koľkokrát z lásky k deťom dokážete odsunúť ťažkosti, aby ste im umožnili dobre prežiť sviatok a vychutnať pozitívnu stránku života! Koľko lásky je v tomto!

Aj do pracovného prostredia niekedy – a to bez zanedbania povinností! – vieme «prepašovať» nejaký ten záblesk sviatku: narodeniny, uzatvorenie manželstva, narodenie dieťaťa, ako aj rozlúčka či nový príchod..., je to dôležité. Je dôležité oslavovať. Sú to chvíle familiárnosti uprostred súkolia mechanizmu výroby: a to nám robí dobre!

No pravý čas sviatku preruší profesionálnu prácu a je posvätný, pretože mužovi a žene pripomína, že boli stvorení na obraz Boha, ktorý nie je otrok práce, ale Pán, a teda ani my nemáme byť otrokmi práce, ale «pánmi». Na toto máme prikázanie, ktoré sa vzťahuje na všetkých, nikoho nevylučujúc! A pritom vieme, že sú milióny mužov a žien, a dokonca detí, ktoré sú otrokmi práce! V tejto dobe existujú otroci! Sú vykorisťovaní, sú otrokmi práce a toto je proti Bohu a proti dôstojnosti ľudskej osoby! Posadnutosť ekonomickým ziskom a technickým pokrokom ohrozuje rytmy ľudského života. Lebo život má svoje ľudské rytmy. Čas oddychu, predovšetkým nedeľného, je nám určený na to, aby sme sa mohli tešiť z toho, čo sa nevyrába a nekonzumuje a nedá sa kúpiť ani predať. A predsa vidíme, že ideológia zisku a konzumu chce pohltiť ešte aj sviatok: aj ten je niekedy zredukovaný na «obchodnú záležitosť», na spôsob na získavanie a míňanie peňazí. Azda kvôli tomu pracujeme? Nenásytnosť konzumovania, ktorá v sebe zahŕňa plytvanie, je škaredým vírusom, ktorý okrem iného spôsobuje, že sme na konci viacej unavení ako na začiatku. Škodí ozajstnej práci a požiera život. Rozhádzané rytmy sviatku majú svoje obete, najmä mladých.

Napokon, čas sviatku je posvätný, pretože Boh v ňom prebýva osobitným spôsobom. Nedeľná Eucharistia vnáša do sviatku celú milosť Ježiša Krista: jeho prítomnosť, jeho lásku, jeho obetu, to, že z nás on vytvára spoločenstvo, jeho prebývanie s nami... A tak každá skutočnosť a vec dostane svoj plný význam: práca, rodina, každodenné radosti a námahy, aj utrpenie a smrť; všetko sa premieňa Kristovou milosťou.

Rodina je vybavená osobitnou schopnosťou porozumieť, usmerniť a podporiť autentickú hodnotu sviatočného času. Aké pekné sú sviatky v rodine, sú nádherné! A osobitne nedeľa. Istotne nie náhodou sú sviatky, v ktorých je miesto pre celú rodinu tie najvydarenejšie!

Samotný rodinný život, ak naň hľadíme očami viery, sa javí lepší ako námahy, ktoré nás stojí. Predstavuje sa nám ako veľkolepé dielo jednoduchosti, nádherné práve preto, že nie je umelé, nie je predstierané, ale schopné spojiť v sebe všetky prvky pravého života. Javí sa nám ako «veľmi dobrá vec», ako povedal Boh na záver stvorenia, keď stvoril muža a ženu (porov. Gn 1,31). Takže sviatok je vzácny Boží dar, vzácny dar, ktorý Boh venoval ľudskej rodine: nezničme ho! Ďakujem.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 19. augusta 2015

Tretia augustová generálna audiencia pápeža Františka sa konala opäť v Aule Pavla VI. Početní pútnici sa v nej však tentokrát neskrývali pred rímskymi horúčavami - tie dnes ráno vystriedal prudký dážď. Svätý Otec pokračoval v cykle katechéz o rodine, pričom sa zameral na dôležitosť práce pre život rodiny.

Milí bratia a sestry, dobrý deň!

Po tom, ako sme sa zamýšľali nad tým, akú hodnotu má v živote rodiny sviatok, sa dnes zamyslíme nad prácou. Obidva prvky sa dopĺňajú a sú súčasťou stvoriteľského diela Božieho: sviatok a práca.

Bežne sa hovorí, že práca je nevyhnutná pre udržiavanie rodiny, pre zabezpečnie výchovy detí a dôstojného života pre našich drahých. O serióznom a čestnom človeku sa možno najkrajšie vyjadriť, keď sa povie: „Je pracovitý“ – je to pracant, usilovný človek, ktorý v spoločenstve nežije na úkor druhých. Je tu dnes toľko Argentínčanov, ako som videl, a poviem to tak, ako to my hovoríme: „Nežije zhora“ (Non vive de arriba) – rozumieme?

A naozaj práca sa vo svojich nespočetných formách, počnúc tou v domácnosti, stará aj o spoločné dobro. A kde sa možno tomuto pracovitému štýlu života naučiť? V prvom rade sa tomu učíme v rodine. Rodina vychováva k práci príkladom rodičov, otca a mamy, ktorí pracujú pre dobro rodiny a spoločnosti.

V Evanjeliu vidno Svätú rodinu z Nazareta ako rodinu pracujúcich, a samotného Ježiša nazývajú „synom tesára“ (Mt 13,55) alebo priamo „tesárom“ (Mk 6,3). A svätý Pavol nezabudne napomenúť kresťanov: „Kto nechce pracovať, nech ani neje“ (2 Sol 3,10). Nuž, je to pekný recept na schudnutie, nie? Nepracuješ, nejedz! Apoštol explicitne naráža na falošnú nábožnosť niektorých, čo vskutku žijú na účet svojich bratov a sestier a „nič nerobia“ (2 Sol 3,11). Nasadenie v práci a duchovný život si podľa kresťanského chápania nijako vzájomne neprotirečia. Je dôležité to dobre pochopiť! Modlitba a práca môžu a musia byť vo vzájomnej harmónii, tak ako to učí sv. Benedikt. Keď chýba práca, škodí to aj na duchu, podobne ako je chýbajúca modlitba na škodu praktickej činnosti.

Pracovať – opakujem, v tisícorakých podobách – je ľudskej osobe vlastné. Vyjadruje to jej dôstojnosť, že je stvorená na Boží obraz. Preto sa hovorí, že práca je posvätná. Práca je posvätná. A preto riadenie oblasti zamestnanosti je veľkou zodpovednosťou človeka a spoločnosti, ktorá nemôže byť ponechaná na ruky zopár jednotlivcov alebo zhadzovaná len na akýsi „trh“ povýšený za božstvo. Zapríčiňovať stratu pracovných miest znamená spôsobovať vážnu sociálnu ujmu.

Som zarmútený, keď vidím, že chýba práca, že sú ľudia bez práce, ktorí nenachádzajú prácu a ktorí nemajú tú dôstojnosť prinášať domov chlieb. A veľmi sa poteším, keď vidím, že tí, ktorí vládnu, vynakladajú veľké úsilie v prospech dostatku práce, pre nájdenie pracovných miest a v záujme toho, aby všetci mali prácu. Práca je posvätná, práca dáva dôstojnosť rodine. A musíme sa modliť, aby nechýbala práca žiadnej rodine.

Takže i práca, rovnako ako oslava, je súčasťou Božieho stvoriteľského plánu. V Knihe Genezis predchádza téme o zemi ako domovskej záhrade zverenej do starostlivosti a práce človeka (2,8.15) veľmi dojemná pasáž: «Keď Pán, Boh urobil zem a nebo, nebolo ešte na zemi nijaké poľné krovie a nepučala ešte ani poľná tráva, lebo Pán, Boh, nedal pršať na zem a nebolo ani človeka, ktorý by obrábal zem a privádzal na zem vodu (kanálov) a zavlažoval celý povrch zeme» (2,4b-6). Nejde tu o nejaký romantizmus, ale o Božie zjavenie. A my sme zodpovední za to, aby sme ho porozumeli a do hĺbky si ho osvojili. Encyklika Laudato si’, ktorá predkladá integrálnu ekológiu, obsahuje aj nasledovný odkaz: krása prírody a dôstojnosť práce sú stvorené, aby boli vo vzájomnom spojení. Zem sa stáva krásnou, keď je obrábaná človekom, obidve veci idú pospolu.

Keď sa práca začne vzďaľovať od zmluvy Boha s človekom, mužom a ženou, a oddelí sa od ich duchovných kvalít, keď začne byť v zajatí logiky zameranej len na zisk a znevažuje citovú stránku života, vtedy skľúčenosť duše začne kontaminovať všetko navôkol: vzduch, vodu, rastliny, jedlo... Občiansky život sa korumpuje a životné prostredie (habitat) sa kazí. A následky pocítia najmä tí najchudobnejší a najchudobnejšie rodiny. V modernej organizácii práce niekedy vidieť nebezpečnú tendenciu považovať rodinu za prekážku, záťaž či pasivitu vzhľadom na produktívnosť práce. Položme si ale otázku: o akú produktívnosť ide? Pre koho? Takzvané „inteligentné mesto“ je bezpochyby bohaté na služby a organizované; je však napríklad často nepriateľské voči deťom a starým ľuďom.

Neraz sa ten, kto projektuje, zaujíma o riadenie individuálnej pracovnej sily za účelom jej zapojenia, použitia či vyradenia podľa toho, čo ekonomike v danom momente vyhovuje. Rodina je veľkým skúšobným indikátorom. Ak ju manažment práce drží ako rukojemníka, či dokonca jej hádže bremená pod nohy, vtedy si môžeme byť istí, že ľudská spoločnosť začala pracovať sama proti sebe!

Pre kresťanské rodiny je táto situácia veľkou výzvou a veľkým misijným poľom. Rodiny totiž vnášajú do hry podstatné prvky Božieho stvorenia: identitu a spojenie muža a ženy, plodenie detí, prácu, ktorá kultivuje zem a robí svet obývateľným. Strata týchto základných prvkov je veľmi vážna vec, a na spoločnom dome je už príliš veľa prasklín! Táto úloha nie je ľahká. Častokrát sa môže zdať združeniam rodín, že sú ako Dávid stojaci zoči-voči Goliášovi... No vieme, ako ten boj dopadol! Chce to vieru a šikovnosť. Nech nám Boh udelí to, aby sme s radosťou a nádejou prijímali jeho volanie v tomto ťažkom momente našich dejín, povolanie k práci pre dôstojnosť seba samého a vlastnej rodiny.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 26. augusta 2015

Generálna audiencia Svätého Otca Františka, ktorá sa dnes konala už na Námestí sv. Petra, bola v poradí stou od začiatku jeho pontifikátu. Ako zvyčajne, nechýbali na nej ani skupiny veriacich zo Slovenska. Svätý Otec v katechéze hovoril o význame času venovaného modlitbe uprostred rodiny.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Po tom, čo sme sa zamýšľali nad tým, ako rodina prežíva čas sviatku a čas práce, teraz pouvažujeme nad časom modlitby. Najčastejšie si kresťania zvyknú poťažkať práve na nedostatok času: „Mal by som sa viac modliť...  Aj by som chcel, no často mi chýba čas“. Počúvame to neustále. Iste, je to úprimné vyjadrenie ľútosti, lebo srdce človeka, i bez toho, že by si to uvedomoval, stále hľadá modlitbu. A ak ju nenachádza, nemá pokoja. A preto, aby sa navzájom stretli, je potrebné v srdci pestovať „horúcu“ lásku k Bohu, lásku plnú citu.

Položme si veľmi jednoduchú otázku. Je dobré veriť v Boha celým srdcom; je dobré dúfať, že nám v našich ťažkostiach pomôže; je dobré cítiť potrebu ďakovať mu. To všetko je správne. Avšak, aj milujeme Pána aspoň trochu? Vyvoláva v nás myšlienka na Boha pohnutie? Privádza nás k úžasu? Roznežní nás?

Uvažujme nad formuláciou hlavného prikázania, na ktorom stoja všetky ostatné: «Milovať budeš Pána, svojho Boha, celým svojím srdcom, celou svojou dušou a celou svojou silou» (Dt 6,5; porov. Mt 22,37). Táto formula používa silný výrazový slovník lásky, obracajúci sa k Bohu. Hľa, duch modlitby prebýva predovšetkým tu. Ak tu prebýva, potom tu prebýva po celý čas a nikdy odtiaľto neodchádza. Dokážeme si predstaviť Boha ako to nežné objatie, ktoré nás udržiava pri živote, pred ktorým ešte nič neexistovalo? Nežnosť, od ktorej nás nemôže nič odlúčiť, ani smrť? Alebo na neho myslíme len ako na veľkú Bytosť, Všemohúceho, ktorý všetko stvoril, Sudcu, ktorý kontroluje každé konanie? Prirodzene, všetko z toho je pravdou. No len vtedy, keď je Boh láskou v plnosti všetkých našich citov, uvedené slová nadobúdajú svoj plný význam. Preto sa cítime šťastní, a aj trochu zmätení, lebo On na nás myslí a predovšetkým nás miluje! Nie je to ohromné? Nie je to úžasné, že Boh nás hladí otcovskou láskou? Je to také krásne, také nádherné! Boh sa mohol dať jednoducho poznať ako najvyššie Bytie, vydať svoje prikázania a očakávať ich dodržiavanie. Avšak Boh robil a stále donekonečna robí oveľa viac než toto. Sprevádza nás na ceste života, chráni nás, miluje nás.

Ak láska k Bohu nerozpáli oheň, duch modlitby nerozohreje čas. Môžeme aj hromadiť naše slová ‚ako to robia pohania' - hovorí Ježiš - alebo sa navonok predvádzať rituálmi, ‚ako to robia farizeji' (porov. Mt 6,5.7). V srdci, v ktorom sa udomácnila láska k Bohu, sa modlitbou stáva i jednoduchá myšlienka bez slov alebo vzývanie pred svätým obrazom, či bozk vyslaný smerom ku kostolu. Je krásne, keď matky učia svoje malé deti posielať bozk Ježišovi alebo Panne Márii. Aká je v tom neha! V takom momente sa detské srdce mení na priestor modlitby. A je to dar Ducha Svätého. Nikdy nezabúdajme prosiť o tento dar pre každého z nás! Pretože Boží Duch má svoj osobitý spôsob ako povedať v našich srdciach „Abba“ – „Otče“, učí nás povedať ‚Otec' tak ako to hovorieval Ježiš, spôsobom, na ktorý by sme my sami nikdy neprišli (porov. Gal 4,6). Práve v rodine sa učíme prosiť o tento dar Ducha a vážiť si ho. Ak sa tomu naučíš rovnako spontánne, ako sa učíš povedať „otec“ a „mama“, tak si sa tomu naučil navždy. Keď sa toto deje, všetok čas života rodiny spočíva v lone Božej lásky a spontánne sa vyhľadáva čas na modlitbu.

Čas prežívaný v rodine, ako dobre vieme, je časom zložitým a preplneným všeličím, zaneprázdnením i ustarostenosťou. Vždy je ho málo, nikdy nestačí, je toľko vecí, čo treba porobiť. Kto má rodinu, rýchlo sa naučí vyriešiť rovnicu, ktorú ani tí najväčší matematici nevedia rozlúštiť: vtesnať do dvadsiatich štyroch hodín dvojnásobok! Je to tak? Sú mamy a otcovia, ktorí  by za toto mohli dostať Nobelovu cenu! Či nie? V dvadsiatich štyroch hodinách toho spravia za štyridsaťosem. Neviem, ako to robia, ale hýbu sa a dokážu to! Toľko práce je v rodine!

Duch modlitby odovzdáva čas naspäť Bohu, vyvádza z posadnutosti takého života, ktorý neustále pociťuje nedostatok času, nachádza pokoj pri zaoberaní sa nevyhnutnými vecami a objavuje radosť v neočakávaných daroch. Dobrými vodcami nám v tomto môžu byť tie dve sestry Marta a Mária, o ktorých hovorí Evanjelium, ktoré sme si vypočuli. Tieto sa od Boha naučili harmónii rytmov rodinného života: kráse oslavy, spokojnosti práce, duchu modlitby (porov. Lk 10,38-42). Návšteva Ježiša, ktorého mali rady, bola pre nich oslavou. V jeden deň sa však Marta naučila, že práca pri preukazovaní pohostinnosti, hoci je dôležitá, nie je všetko, ale že načúvať Pánovi, ako to robila Mária, bolo skutočne tým podstatným, tým „lepším podielom“  času.

Modlitba vyviera z načúvania Pánovi, z čítania evanjelia. Je tak? Nezabúdajte si každý deň  prečítať úryvok z Evanjelia. Modlitba vyviera z dôverného vzťahu s Božím slovom. Existuje takáto dôvernosť i v našich rodinách? Máme doma Evanjelium? Otvoríme ho niekedy, aby sme si z neho spoločne niečo prečítali? Rozjímame nad ním v modlitbe ruženca? Evanjelium, ktoré sa v rodinách číta a rozjíma, je ako dobrý chlieb, ktorý sýti srdcia všetkých. Ráno i večer, a tiež keď si sadáme k stolu, naučme sa predniesť spoločne modlitbu, s veľkou jednoduchosťou: to k nám prichádza Ježiš, tak ako prichádzal do rodiny Marty, Márie a Lazara. Jedna vec, ktorá mi veľmi leží na srdci a ktorú som vídaval v mestách: sú deti, ktoré sa nenaučili prežehnať! Nuž ty, mama, otec, nauč dieťa modliť sa, urobiť znak kríža! Toto je krásna úloha mám a otcov!

V modlitbe rodiny, v jej silných momentoch i v ťažkých chvíľach, zverujme sa jeden druhému, aby tak každý z nás bol v rodine chránený Božou láskou. Ďakujem.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 2. septembra 2015

V rámci dnešnej generálnej audiencie na Námestí sv. Petra pápež František pokračoval v cykle katechéz o rodine. Osobitne upriamil pozornosť na to, ako rodina žije svoju zodpovednosť komunikovať vieru, či už svojom vnútri, alebo i navonok, ako evanjelizuje.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

V tomto poslednom úseku našej cesty katechéz o rodine upriamime zrak na spôsob, ako rodina žije svoju zodpovednosť komunikovať vieru, odovzdávať vieru tak vo svojom vnútri, ako aj navonok.

V prvom okamihu nám môžu prísť na um niektoré evanjeliové výroky, v ktorých sa zdá, akoby si rodinné zväzky a nasledovanie Ježiša vzájomne odporovali. Ide napríklad o silné slová, ktoré všetci poznáme a ktoré sme počuli: «Kto miluje otca alebo matku viac ako mňa, nie je ma hoden. A kto miluje syna alebo dcéru viac ako mňa, nie je ma hoden. Kto neberie svoj kríž a nenasleduje ma, nie je ma hoden» (Mt 10,37-38).

Prirodzene, Ježiš týmto nechce rušiť štvrté prikázanie, ktoré je prvým, najväčším prikázaním voči ľuďom. Prvé tri sú vo vzťahu k Bohu, toto je vo vzťahu k ľuďom, je veľké! A ani si nemôžeme myslieť, že by nás Pán po tom, ako vykonal svoj zázrak pre mladomanželov v Káne, ako posvätil manželský zväzok muža a ženy, po tom ako vzkriesením navrátil synov a dcéry späť do rodinného života, žeby nás Pán žiadal, aby sme boli k týmto putám necitlivými!  Toto nie je správne vysvetlenie. Práve naopak. Pre potvrdenie prvoradosti viery v Boha Ježiš nachádza najvýstižnejšie prirovnanie práve v rodinných vzťahoch. A zase z inej strany, tieto rodinné vzťahy uprostred prežívanej viery a Božej lásky podstupujú zmenu, sú naplnené väčším zmyslom a sú tak schopné prekročiť sami seba, aby tak vytvárali otcovstvo a materstvo v širšom meradle a mohli pojať za bratov a sestry i tých, čo sa ocitajú na okraji akéhokoľvek vzťahu. V istý deň, keď Ježiša upozorňujú, že vonku stojí jeho matka a jeho bratia, ktorí ho hľadajú, on odpovedá, ukazujúc na svojich učeníkov: «Hľa, moja matka a moji bratia. Lebo kto plní Božiu vôľu, je môj brat i moja sestra, i matka» (Mk 3,34-35).

Múdrosť obsiahnutá vo vzťahoch, ktoré nemožno kúpiť ani predať, je tým najlepším venom rodinnej geniality. Práve v rodine sa učíme rásť v tejto atmosfére múdrosti citov. „Gramatike“ týchto vzťahov sa učíme v rodine, inak sa jej len ťažko učí. A práve toto je reč, ktorou sa Boh dáva porozumieť všetkým.

Pozvaním vložiť rodinné vzťahy do sféry poslušnosti viery a zmluvy s Pánom sa tieto vzťahy neumŕtvujú; naopak, ochraňuje ich to, zbavuje egoizmu, chráni pred znehodnotením, privádza ich bezpečne k životu, ktorý nepodlieha smrti. Neustále pulzovanie rodinného štýlu v ľudských vzťahoch je pre ľudstvo požehnaním: prinavracia zemi nádej. Keď sa rodinné vzťahy nechajú pretvoriť na evanjeliové svedectvo, stávajú sa schopnými i nemysliteľných vecí, ktoré umožňujú rukou sa dotýkať diel, ktoré Boh uskutočňuje v dejinách, tak ako boli napríklad Ježišove konkrétne skutky voči mužom, ženám i deťom, ktoré stretával. Jediný úsmev, ktorý sa uprostred zúfalstva objavil na tvári opusteného dieťaťa, keď sa opäť preberá k životu, nám o Božom konaní vo svete dokáže vysvetliť viac než tisíc teologických traktátov. Muž a žena, ktorí neváhajú riskovať a obetovať sa pre dieťa iných a nielen pre to svoje, nám ukazujú činy lásky, ktoré mnohí vedci už akoby viac nie sú schopní pochopiť. A kde je táto rodinná náklonnosť, tam zo srdca vychádzajú tieto gestá, ktoré hovoria silnejšie ako slová. Gesto lásky, nad tým by sme sa mali zamyslieť. Rodina, ktorá odpovedá na Ježišovo volanie, odovzdáva réžiu tohto sveta zmluve muža a ženy s Bohom. Uvažujte nad rozvíjaním takéhoto svedectva dnes. Predstavme si, že kormidlo dejín (spoločnosti, ekonomiky, politiky) sa – konečne! – zverí zmluve muža a ženy, aby ho ďalej viedli so zreteľom na budúcu generáciu. Záležitosti krajiny a domácnosti, ekonomiky a práce by tak odrazu zneli úplne inou hudbou!

Ak opäť prinavrátime hlavnú úlohu – počnúc Cirkvou – rodine, ktorá načúva Božiemu slovu a uskutočňuje ho, staneme sa takými, ako to dobré víno zo svadobnej hostiny v Káne, prekvasíme okolie ako Boží kvas!

V skutočnosti je dnes zmluva rodiny s Bohom povolaná k tomu, aby zabránila vytváraniu spoločenskej púšte z moderného mesta. Naše mestá sa stali púšťami pre nedostatok lásky, pre nedostatok úsmevu. Existuje mnoho zábavok, veľa vecí na míňanie času, aby sme sa smiali, ale chýba láska. A práve rodina, otec, mama, ktorí sa venujú deťom... úsmev rodiny je schopný zvíťaziť nad premenou našich miest  na púšť. Toto je víťazstvo lásky rodiny.

Nijaké ekonomické či politické inžinierstvo nie je schopné nahradiť tento prínos rodín. Babylonský plán buduje mrakodrapy bez života. Duch Boží však dáva i púšti zakvitnúť (porov. Iz 32,15). Potrebujeme vyjsť von z obrnených veží a komôr elít, aby sme mohli nanovo navštevovať domy a priestory otvorené pre mnohých, otvorené láske rodiny.

Spojenie chariziem – tých, ktoré sú darované vo sviatosti manželstva a tých, ktoré sa udeľujú pri zasvätení sa Božiemu kráľovstvu – je určené na to, aby premenilo Cirkev na miesto, ktoré má plnú rodinnú otvorenosť pre stretnutie s Bohom. Poďme ďalej touto cestou, nestrácajme nádej. Kde je jedna rodina s láskou, táto rodina je schopná ohriať srdce celého mesta svojím svedectvom lásky.

Modlite sa za mňa, modlime sa jedni za druhých, aby sme boli schopní rozpoznať a uniesť Božie navštívenia. Kiež Duch prinesie priaznivý vietor do kresťanských rodín a mesto ľudí sa dostane zo svojej depresie! Ďakujem.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 9. septembra 2015

Pútnici z celého sveta dnes opäť v hojnom počte prišli na Námestie sv. Petra, kde sa konala generálna audiencia pápeža Františka. V katechéze  z cyklu o rodine sa dnes Svätý Otec zameral na vzájomné prepojenie medzi rodinou a kresťanským spoločenstvom.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Dnes chcem, aby sme sa zastavili nad prepojením medzi rodinou a kresťanským spoločenstvom. Ide o tzv. „prirodzené“ spojenie, pretože Cirkev je duchovnou rodinou a rodina zas predstavuje malú cirkev (porov. Lumen gentium, 9).

Kresťanské spoločenstvo je domovom tých, čo veria v Ježiša ako zdroj bratstva medzi všetkými ľuďmi. Cirkev kráča medzi národmi, kráča dejinami mužov a žien, otcov a matiek, synov a dcér: toto sú dejiny, na ktorých Pánovi záleží. Veľké udalosti svetských mocností sa vpisujú do historických kníh a tam i zostávajú. Ale dejiny ľudských vzťahov sa zapisujú priamo do srdca Boha; a sú to dejiny, ktoré zostávajú naveky. Toto je miesto života a viery. Rodina je miestom neoceniteľného a nezmazateľného uvedenia nás samých do týchto dejín; dejín života v plnosti, ktoré končia v kontemplácii Boha po celú večnosť v nebi, ale začínajú sa už v rodine! Kvôli tomuto je rodina dôležitá.

Boží Syn sa ľudským dejinám učil touto cestou a prešiel ňou absolútne až do podstaty (porov. Heb 2,18; 5,8). Je teda pekné vrátiť sa ku kontemplácii Ježiša a znakov tohto spojenia. Ježiš sa narodil do rodiny a v nej sa „učil spoznávať svet“: dielňa, štyri domčeky, okolitý nič neznamenajúci kraj. A predsa, počas tridsiatich rokov tejto skúsenosti sa Ježiš prispôsobil podmienkam človeka a prijal ich do svojho zjednotenia s Otcom i do svojej vlastnej apoštolskej misie. Neskôr, keď opúšťa Nazaret a začína verejne vystupovať, Ježiš vytvára okolo seba spoločenstvo, „zhromaždenie“, čiže zoskupenie osôb. V tomto tkvie zmysel slova „cirkev“.

V evanjeliách nemá Ježišovo zhromaždenie formu exkluzívnej a uzavretej sekty, ale rodiny, pohostinnej rodiny: tam nachádzame Petra s Jánom, ale aj hladného a vysmädnutého človeka, cudzinca a prenasledovaného, hriešnicu a colníka, farizejov a zástupy. Ježiš ale neprestáva prijímať všetkých ľudí a hovoriť k nim, i k tým, ktorí už viac nečakajú, že vo svojom živote stretnú Boha. Je to silná lekcia pre Cirkev! Samotní učeníci sú vybraní, aby sa starali o toto zhromaždenie, o túto rodinu Božích hostí.

Aby táto skutočnosť Ježišovho zhromaždenia bola živá, je nevyhnutné oživiť spojenectvo medzi rodinou a kresťanským spoločenstvom. Mohli by sme povedať, že rodina a farnosť sú dvoma miestami, kde sa uskutočňuje to spoločenstvo lásky, ktorého konečným zdrojom je sám Boh. Cirkev, ktorá je skutočne cirkvou podľa evanjelia, nemôže mať inú formu ako formu pohostinného domu s dverami vždy otvorenými. Cirkvi, farnosti, inštitúcie, ktorých dvere sú zavreté, sa nemôžu nazývať cirkvami, ale múzeami!

Dnes je toto spojenectvo kľúčové. „Máme vkladať naše nádeje do ideologických, finančných a politických ‘centier moci’? Nie! Vkladajme ich do centier lásky! Naša nádej spočíva v týchto centrách lásky, evanjelizačných centrách, bohatých na ľudské teplo, založených na solidarite a spoluúčasti” (Gli insegnamenti di J.M. Bergoglio - Papa Francesco sulla famiglia e sulla vita 1999-2014, LEV 2014, 189), podobne i na vzájomnom odpúšťaní si jedni druhým.

Posilňovať spojenie medzi rodinou a kresťanským spoločenstvom je dnes nevyhnutné a neodkladné. Isteže, potrebujeme veľkodušnú vieru, aby sme dospeli k múdrosti pre obnovenie tohto spojenectva. Niekedy sa rodiny stiahnu do ústrania tvrdiac, že nemajú nie sú na dostatočnej úrovni: ‚Otče, naša rodina je chudobná a tiež trochu rozbitá', ‚Nie sme schopní', ‚ Už teraz máme doma veľa problémov', ‚Nemáme silu'. Toto je pravda, avšak nikto nie je hodný, nikto nie je na dostatočnej úrovni, nikto nemá silu! Lebo bez Božej milosti nemôžeme nič urobiť. Všetko je nám dané, zadarmo dané! Pán nikdy nepríde do novej rodiny bez toho, že by neučinil nejaký zázrak. Len si pripomeňme, čo urobil na svadobnej hostine v Káne! Áno, ak sa odovzdáme do rúk Pána, on dá, aby sme činili zázraky – tie každodenné zázraky! – keď je tam, v tej rodine Pán.

Prirodzene, i kresťanské spoločenstvo musí vykonať svoju časť práce. Napríklad, snažiť sa prekonávať príliš direktívne a funkcionálne postoje; uprednostňovať medziľudský dialóg spolu so vzájomným poznávaním sa a vzájomnou úctou. Nech rodiny prevezmú iniciatívu a cítia zodpovednosť prinášať ich vzácne dary do spoločenstva. Všetci si musíme uvedomiť, že kresťanská viera sa žije na otvorenom poli života zdieľaného so všetkými; rodina a farnosť majú pre celú spoločnosť uskutočňovať zázrak života, ktorý bude životom viac komunitným, s väčším prínosom pre celú spoločnosť.

V Káne bola prítomná Ježišova Matka, „matka dobrej rady“. Počúvajme jej slová: «Urobte všetko, čo vám povie» (porov. Jn 2,5). Drahé rodiny, drahé farské spoločenstvá, nechajme sa inšpirovať touto Matkou, urobme všetko, čo nám Ježiš povie a ocitneme sa zoči-voči zázraku; zázraku každého jedného dňa! Ďakujem.

(Preklad: slovenská redakcia VR)

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 16. septembra 2015

Dnešnou katechézou v rámci generálnej audiencie Svätý Otec ukončil cyklus katechéz na tému manželstva a rodiny, ktoré boli prípravou na veľké cirkevné podujatia zamerané na rodinu. V tejto súvislosti pápež František povedal: „Sme na prahu pekných a náročných udalostí, ktoré sú priamo spojené s touto veľkou témou: Svetové stretnutie rodín vo Filadelfii a Synoda biskupov v Ríme. Obe majú svetový význam, ktorý korešponduje s univerzálnym rozmerom kresťanstva, ale aj s univerzálnym dosahom tejto základnej a nenahraditeľnej ľudskej komunity, ktorou je práve rodina.

Drahí bratia a sestry, dobrý deň!

Toto je naša záverečná úvaha na tému manželstva a rodiny. Sme v očakávaní pekných i náročných udalostí, ktoré sú priamo spojené s touto veľkou témou: Svetového stretnutia rodín vo Filadelfii a Biskupskej synody tu v Ríme. Obe sú svetového charakteru, ktorý zodpovedá univerzálnemu rozmeru kresťanstva, ale aj univerzálnemu dosahu tohto základného a nenahraditeľného ľudského spoločenstva, ktorým je práve rodina.

Aktuálny úsek civilizácie sa zdá byť poznačený dlhodobými dôsledkami spoločnosti spravovanej ekonomickou technokraciou. Podriaďovanie etiky logike zisku disponuje nesmiernymi prostriedkami a nadmernou mediálnou podporou. V tomto novom scenári sa stáva nová aliancia [nové spojenectvo, zmluva, resp. zväzok – pozn. prekl.] muža a ženy nielen nutnou, ale aj strategickou kvôli oslobodeniu národov spod kolonizácie peňazí. Táto aliancia sa musí navrátiť k usmerňovaniu politiky, ekonomiky a občianskeho spolunažívania! Ona rozhoduje o obývateľnosti zeme, o sprostredkovávaní zmyslu života, o prepojení pamäte a nádeje.

Pre túto alianciu muža a ženy predstavuje manželské a rodinné spoločenstvo životodarnú  gramatiku, mohli by sme povedať, že je jej „zlatým ohnivkom“. Viera tu čerpá z múdrosti Božieho stvorenia, ktorý zveril rodine nie starostlivosť o samoúčelnú intimitu, ale úchvatný plán „udomácniť“ si svet. Práve rodina je na začiatku, je základom tejto svetovej kultúry, ktorá nás zachraňuje; zachraňuje nás pred tak mnohorakými útokmi, od toľkej skazy, od toľkých kolonizácií, ako je tá zo strany peňazí alebo ideológií, ktoré tak veľmi ohrozujú svet. Rodina je základom, ktorý umožňuje brániť sa.

Práve z biblického Slova o stvorení sme prebrali hlavnú inšpiráciu v našich krátkych stredajších meditáciách o rodine. Z tohto Slova môžeme a máme nanovo čerpať na široko a do hĺbky.  Čaká nás tu veľká práca, ale je to aj veľmi nadchýnajúce. Božie stvorenie nie je nejakým obyčajným filozofickým predpokladom: je univerzálnym obzorom života a viery! Neexistuje Boží plán odlišný od stvorenia a od jeho spásy.  A kvôli spáse stvorení – každého tvora – sa Boh stal človekom: «pre nás ľudí a pre našu spásu», ako hovorí Vyznanie viery. A zmŕtvychvstalý Ježiš je «prvorodený zo všetkého stvorenia» (Kol 1,15).

Stvorený svet je zverený mužovi a žene: to, čo sa medzi nimi odohráva, dáva svoju pečať všetkému.  Ich odmietnutie Božieho požehnania osudovo vyúsťuje do blúznenia všemocnosti, ktoré ničí každú vec. To je to, čo nazývame „prvotným hriechom“. A všetci prichádzame na svet s dedičstvom tejto choroby.

Napriek tomu nie sme prekliati, ani ponechaní na seba samých. Už starodávny príbeh o prvotnej láske Boha k mužovi a žene obsahuje v tomto ohľade stránky plné ohňa! «Nepriateľstvo ustanovujem medzi tebou a ženou, medzi tvojím potomstvom a jej potomstvom» (Gn 3,15a). Sú to slová, ktorými sa Boh obracia na podvodného, okúzľujúceho hada. Prostredníctvom týchto slov Boh vyznačuje ženu ochrannou hradbou proti zlu, ku ktorej sa môže utiekať – ak chce – pre každé pokolenie. Tým sa chce povedať, že žena nesie tajomné a špeciálne požehnanie na obranu svojho potomstva od Zlého! Ako žena v Zjavení apoštola Jána, ktorá uteká ukryť dieťa pred Drakom. A Boh ju ochráni (porov. Zjv 12,6).

Zamyslite sa aká hĺbka sa tu otvára! Existujú mnohé uvádzané miesta [orig.: luoghi comuni – pozn. prekl.], niekedy dokonca potupné, o žene pokušiteľke, ktorá navádza na zlé. Naopak, tu je priestor pre teológiu ženy, ktorá nech je na úrovni tohto Božieho požehnania pre ňu a jej potomstvo!

Milosrdná Božia ochrana voči mužovi a žene, v každom prípade nikdy nechýba ani jednému z nich. Na toto nezabúdajme! Symbolické vyjadrovanie Biblie nám hovorí, že Boh, skôr ako ich vylúčil zo záhrady Edenu, im urobil kožený odev a obliekol ich (porov. Gn 3,21). Toto gesto nežnosti znamená, že aj v bolestných následkoch nášho hriechu Boh nechce, aby sme zostali nahí a ponechaní nášmu osudu hriešnikov. Túto Božiu nehu, túto starostlivosť o nás vidíme vtelenú v Ježišovi z Nazaretu, Božom Synovi «narodenom zo ženy» (Gal 4,4). A sv. Pavol vždy ešte hovorí: «Kristus zomrel za nás, keď sme boli ešte hriešnici» (Rim 5,8). Kristus, narodený zo ženy, z jednej ženy. To je Božie pohládzanie našich rán, našich chýb, našich hriechov. Veď Boh nás miluje takých akí sme a chce nás podržať v napredovaní s týmto plánom, a žena je tá silnejšia, ktorá tento plán nesie vpred.

Prísľub, ktorý Boh dáva mužovi a žene na začiatku dejín zahŕňa všetky ľudské bytosti, až do konca dejín. Ak máme dostatočnú vieru, rodiny národov zeme sa spoznajú v tomto požehnaní. Rozhodne, ktokoľvek sa nechá pohnúť touto víziou, nech patrí do akéhokoľvek národa, národnosti alebo náboženstva, nech sa vyberie na cestu s nami. Bude naším bratom a našou sestrou, bez robenia prozelytizmu. Kráčajme spolu pod týmto požehnaním, pod vedením tohto Božieho zámeru urobiť nás všetkých bratmi v živote, vo svete, ktorý napreduje a ktorý sa rodí práve z rodiny,  zo zväzku muža a ženy.

Boh nech vás žehná, rodiny zo všetkých kútov sveta! Nech Boh požehná vás všetkých!

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Príhovor pápeža Františka rodinám odovzdaný pri vigílii vo Filadelfii: 26. septembra 2015

Uvádzame celý text príhovoru Svätého Otca pripraveného pre príležitosť modlitbovej vigílie Sviatku rodín vo Filadelfii dňa 26. septembra 2015 v rámci 8. svetového stretnutia rodín. Pápež František odovzdal tento text rodinám na papieri a prihovoril sa spontánnou formou.

Drahí bratia a sestry, drahé rodiny,

predovšetkým chcem poďakovať rodinám, ktoré sa odhodlali podeliť sa s nami  o ich životné príbehy. Vďaka vám za vaše svedectvo! Je vždy dar počuť rodiny deliť sa o ich životné skúsenosti, dotýka sa to našich sŕdc. Cítime, že nám rozprávajú o veľmi osobných a jedinečných veciach, ktoré istým spôsobom zahŕňajú nás všetkých. Pri počúvaní ich skúseností sa môžeme cítiť vtiahnutí dovnútra, vyzývaní ako manželia a rodičia, ako deti, ako bratia a sestry a starí rodičia.

Pri tom počúvaní som premýšľal, aké je pre nás dôležité deliť sa o náš domáci život a pomáhať iným v tej nádhernej a náročnej úlohe: «byť rodinou».

To, že som tu s vami ma privádza k zamysleniu nad jedným z najkrajších tajomstiev našej kresťanskej viery. Boh nechcel prísť na svet inak ako cez rodinu. Boh sa nechcel priblížiť k ľudstvu inak ako prostredníctvom domova. Boh nechcel pre seba žiadne iné meno ako Emmanuel (porov. Mt 1,23). Je «Boh s nami». Bolo to jeho želanie od počiatku, jeho zámer, jeho neustále úsilie, aby nám povedal: «Som Boh s vami, Boh pre vás». On je Boh, ktorý na počiatku stvorenia povedal: «Nie je dobre byť človeku samému» (porov. Gn 2,18). Môžeme dodať: Nie je dobre žene samej, nie je dobré pre deti, ani pre starých, ani pre mladých, aby boli sami. Nie je to dobré. Preto muž opustí otca a matku a prilipne k svojej manželke a stanú sa jedným telom (porov. Gn 2,24). Dvaja teda znamenajú domov, rodinu.

Od pradávnych čias v hĺbkach nášho srdca počúvame tie mocné slová: Nie je ti dobre byť samému. Rodina je veľké požehnanie, veľký dar toho «Boha s nami», ktorý nás nechcel ponechať napospas osamelosti života bez iných, bez výziev, bez domova.

Boh nielen sníva, ale aj chce robiť všetko «s nami». Jeho sen sa neprestajne uskutočňuje v snoch toľkých dvojíc, ktoré sa usilujú vytvoriť zo svojho života rodinu.

Práve preto je rodina živým symbolom milujúceho plánu, o ktorom Otec raz sníval. Chcieť vytvoriť rodinu znamená odhodlať sa byť časťou Božieho sna, vybrať si snívať s ním, chcieť spolu s ním tvoriť, pripojiť sa k nemu v tejto ságe o budovaní sveta, v ktorom sa nik nebude cítiť osamelý, nechcený alebo bez domova.

Ako kresťania oceňujeme nádheru rodiny a rodinného života ako miesta, kde sa učíme význam a hodnotu ľudských vzťahov. Učíme sa, že «milovať niekoho nie je iba silný cit – je to rozhodnutie, je to úsudok, je to sľub» (Erich Fromm, The Art of Loving). Učíme sa stráviť sa pre niekoho a tiež sa učíme, že to má cenu.

Ježiš nebol zaťatý starý mládenec, práve naopak! Vzal si Cirkev ako svoju nevestu a jej ľud prijal za svoj. Položil svoj život za tých, ktorých miloval, a tak jeho nevesta, Cirkev, mohla vždy poznať, že on je Boh s nami, so svojím ľudom, svojou rodinou. Nemôžeme pochopiť Krista bez jeho Cirkvi, tak ako nemôžeme pochopiť Cirkev bez jej ženícha, Krista Ježiša, ktorý vydal svoj život z lásky a ukázal nám, že to stojí za to.

Vydať svoj život z lásky nie je vôbec jednoduché. Ako aj pre Majstra, „vložiť do stávky všetko“, môže v sebe niekedy zahŕňať kríž. Chvíle, keď sa zdá, že všetko je namáhavé. Myslím na všetkých tých rodičov, na všetky rodiny, ktoré nemajú prácu alebo práva pracujúcich, a to je naozajstný kríž. Ako mnoho obiet musia priniesť, aby zarobili na každodenný chlieb! Je pochopiteľné, že títo rodičia sú po návrate domov takí unavení, že svojim deťom nedokážu dať to najlepšie zo seba.

Myslím na všetky rodiny, ktoré prišli o domovy, alebo bývajú v stiesnených podmienkach. Na rodiny, ktoré nemajú možnosť vybudovať si zázemie intimity, istoty a bezpečia kvôli ťažkostiam akéhokoľvek druhu.

Myslím na všetky rodiny, ktorým chýba prístup k základnej zdravotníckej starostlivosti. Na rodiny, ktoré pri zdolávaní zdravotných ťažkostí, najmä ich mladších či starších členov, závisia od systému, ktorý neberie do úvahy ich potreby, je necitlivý voči ich bolesti a núti ich prinášať veľké obete pre to, aby dostali primeranú starostlivosť.

Nemôžeme nazvať zdravou žiadnu spoločnosť, ktorá nevytvára reálny priestor pre rodinný život. Nemôžeme si myslieť, že spoločnosť má budúcnosť, ak zlyháva pri prijímaní zákonov, ktoré by chránili rodiny a zabezpečili im základné potreby, osobitne tým rodinám, ktoré sa práve začínajú rozvíjať. Ako veľa ťažkostí by sa rozriešilo, keby spoločnosti chránili rodiny a zaistili im domácnosť, najmä čerstvo zosobášeným dvojiciam, a s možnosťou dôstojnej práce, ubytovania a zdravotníckej starostlivosti ich sprevádzali počas života.

Boží sen sa nemení, zostáva neporušený a pozýva nás pracovať pre takú spoločnosť, ktorá podporuje rodiny. Spoločnosť, v ktorej je chlieb «plod zeme a práce ľudských rúk» neprestajne kladený na stôl v každom dome, sýti nádeje svojich detí.

Pomôžme si navzájom, aby bolo možné «vsadiť všetko na lásku». Pomôžme jeden druhému vo chvíľach ťažkostí a uľahčime si navzájom bremená. Podopierajme sa vzájomne. Buďme rodinami, ktoré podporujú iné rodiny.

Dokonalá rodina nejestvuje. To nám nesmie zobrať odvahu. Práve naopak. Lásku sa treba učiť; láska sa žije, láska rastie vtedy, keď sa «kuje» v konkrétnych situáciách, ktoré každá rodina zažíva. Láska sa rodí a neprestajne vyvíja uprostred svetiel aj tieňov. Láska môže prekvitať v mužoch a ženách, ktorí sa usilujú nevytvoriť konflikt posledným slovom, ale radšej novú príležitosť. Príležitosť vyhľadať pomoc, príležitosť pýtať sa, v čom sa môžeme zlepšiť, príležitosť objaviť Boha, ktorý je s nami a nikdy nás neopúšťa. Je to veľké dedičstvo, ktoré môžeme odovzdať našim deťom, veľmi dobrá lekcia: robíme chyby, áno, vytvárame problémy, to áno. Ale vieme, že nie na tom naozaj záleží. Vieme, že chyby, problémy a konflikty sú príležitosťou priblížiť sa k druhým, priblížiť sa k Bohu.

Dnes večer sme sa prišli spoločne modliť, modliť sa ako rodina, vytvoriť z našich domovov radostnú tvár Cirkvi. Stretnúť Boha, ktorý nechcel prísť na náš svet inou cestou ako cez rodinu. Stretnúť «Boha s nami», Boha, ktorý je vždy uprostred nás.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Homília na záver Svetového stretnutia rodín: Prorocké gestá rodinnej lásky: 27. septembra 2015

Homília Svätého Otca Františka pri záverečnej svätej omši 8. svetového stretnutia rodín vo Filadelfii slávenej na priestranstve Benjamin Franklin Parkway 27. septembra 2015

Dnes nás Božie slovo prekvapuje silným alegorickým jazykom, ktorý nás núti premýšľať. Je to alegorický jazyk, ktorý nám kladie otázky, ale zároveň vyvoláva naše nadšenie.

V prvom čítaní Jozue hovorí Mojžišovi, že dvaja členovia ľudu prorokujú a ohlasujú Božie slovo bez nejakého poverenia. V evanjeliu Ján hovorí Ježišovi, že apoštoli zabránili jednému človeku, aby vyhnal zlých duchov v jeho mene. A tu prichádza prekvapenie: Mojžiš a Ježiš vyčítajú svojim spolupracovníkom, že majú také zúžené myslenie. Kiežby všetci boli prorokmi Božieho slova! Kiežby bol každý schopný konať zázraky v Pánovom mene!

Ježiš sa naopak stretáva s nevraživosťou u ľudí, ktorí neprijímajú to, čo povedal a vykonal. Ježišovo otvorenie sa úprimnej a čestnej viere mnohých, ktorí neboli členmi Bohom vyvoleného národa, sa im javilo ako netolerovateľné. Apoštoli zo svojej strany konali v dobrej viere,  ale pokušenie pohoršovať sa nad Božou slobodou, ktorý necháva padať dážď na spravodlivých i nespravodlivých (por. Mt 5,45) a tak obíde byrokraciu, oficiálnosť a úzky kruh ľudí, ohrozuje autentickosť viery a preto musí byť s rozhodnosťou odmietnuté.

Keď si toto uvedomíme, môžeme pochopiť, prečo sú Ježišove slová o pohoršení tak tvrdé. Pre Ježiša netolerovateľné pohoršenie spočíva vo všetkom tom, čo ničí a rozkladá našu dôveru v spôsob, akým koná Duch Svätý.

Náš Otec sa nenechá poraziť v štedrosti a seje. Zasieva svoju prítomnosť v našom svete, pretože «Láska je v tom, že nie my sme ako prví milovali Boha, ale že on miloval nás» ako prvý (1 Jn 4,10). Táto láska nám dáva hlbokú istotu: On nás hľadá, On nás očakáva. A práve táto dôvera vedie učeníka k tomu, že povzbudzuje, sprevádza a pomáha rásť všetkým dobrým iniciatívam, ktoré sú okolo neho. Boh chce, aby sa všetci jeho deti zúčastnili na sviatku evanjelia. Neklaďte prekážky tomu, čo je dobré - hovorí Ježiš - naopak, pomáhajte mu rásť. Spochybňovať dielo Ducha Svätého, vytvárať dojem, že ono nemá nič spoločné s tými, ktorí nepatria do „našej skupiny“, ktorí „nie sú ako my“, je nebezpečným pokušením. Toto nielenže bráni obráteniu k viere, ale predstavuje prekrútenie viery.

Viera otvára „okno“ konajúcej prítomnosti Ducha a ukazuje nám, že tak ako šťastie, aj svätosť je vždy spojená s malými gestami. «A kto by vám dal piť čo len za pohár vody v mojom mene» – hovorí Ježiš, malé gesto – «nepríde o svoju odmenu» (porov. Mk 9,41). Sú to maličké gestá, ktorým sa učíme v rodine; rodinné gestá, ktoré sa strácajú v každodennej anonymnosti, ale ktoré robia každý deň iným. Sú to skutky matky, starej mamy, otca, starého otca, dieťaťa, bratov. Sú to gestá nežnosti, lásky a spolucítenia. Gestá ako teplé jedlo od toho, kto čaká s večerou, či skoré raňajky od toho, kto vie sprevádzať už od rána. Sú to rodinné skutky. Je to požehnanie pred spánkom a objatie po príchode domov po plnom pracovnom dni. Láska sa prejavuje v malých veciach, v pozornosti na každodenné detaily, ktorých výsledkom je to, že život má vždy chuť domova. Viera rastie, keď je žitá a formovaná láskou. Preto naše rodiny, naše domovy sú autentickými domácimi cirkvami. Sú vhodným miestom, kde sa viera stáva životom a život rastie vo viere.

Ježiš nás pozýva, aby sme nebránili týmto malým zázračným gestám, skôr naopak, chce, aby sme ich vyvolávali, aby sme ich nechali rásť, aby sme sprevádzali život taký, aký je a pomáhali vzbudzovať všetky tieto malé gestá lásky, znamenia jeho živej a pôsobiacej prítomnosti v našom svete.

Tento postoj, ku ktorému sme pozvaní nás vedie ku kladeniu si otázok, dnes, tu, na záver tejto slávnosti: Ako pracujeme na tom, aby sme žili túto logiku v našich rodinách a našich spoločnostiach? Aký svet chceme zanechať našim deťom (porov. Laudato si´, 160)? Na tieto otázky nemôžeme odpovedať sami. Je to Duch Svätý, ktorý nás volá a vyzýva nás odpovedať na ne s veľkou ľudskou rodinou. Náš spoločný domov nemôže viac tolerovať neplodné rozdelenia. Urgentná výzva ochraňovať náš domov zahŕňa úsilie zjednotiť celú ľudskú rodinu v hľadaní trvalo udržateľného a integrálneho rozvoja, pretože vieme, že veci sa môžu zmeniť (porov., Laudato si´, 13). Nech sme pre naše deti vzťažnými bodmi spoločenstva, nie rozdelenia. Nech naše deti v nás nájdu osoby schopné pripojiť sa k ostatným, aby sme nechali rozkvitnúť všetko dobro, ktoré do nás zasial Otec.

S priamosťou, ale láskavým spôsobom nám Ježiš hovorí: «Keď teda vy, hoci ste zlí, viete dávať dobré dary svojim deťom, o čo skôr dá nebeský Otec Ducha Svätého tým, čo ho prosia!» (Lk 11,13). Koľko múdrosti je v týchto slovách! Je pravda, že čo sa týka našej dobroty a čistoty srdca, my ľudia sa nemáme čím chváliť! Ale Ježiš vie, že vo vzťahu k deťom sme schopní štedrosti bez hraníc. Preto nás povzbudzuje: ak máme vieru, Otec nám dá svojho Ducha.

My kresťania, Pánovi učeníci, prosíme rodiny vo svete, aby nám pomohli. Na tejto dnešnej slávnosti je nás tu veľa a už v tom je niečo prorocké, istý druh zázraku v dnešnom svete, ktorý je unavený vymýšľaním nových rozdelení, nových zlomov, nových katastrôf. Kiežby sme všetci boli prorokmi! Kiežby sa každý z nás otvoril zázrakom lásky pre dobro vlastnej rodiny a všetkých rodín sveta – a hovorím o zázrakoch lásky –, aby sme tak mohli prekonať pohoršenie úbohej a malomyseľnej lásky, uzatvorenej do seba samej, bez trpezlivosti s ostatnými! Nechám vám ako otázku, na ktorú si každý odpovie – pretože som použil výraz „bez trpezlivosti“: V mojom dome sa kričí, alebo sa rozpráva s láskou a nežnosťou? To je dobrý spôsob merania tejto lásky.

Aké by to bolo krásne, keby sme mohli všade, a aj za našimi hranicami, povzbudiť a oceniť toto proroctvo a tento zázrak! Obnovme našu vieru v Pánovo slovo, ktoré pozýva naše rodiny k tomuto otvoreniu sa; ktoré pozýva všetkých k účasti na proroctve zmluvy medzi mužom a ženou, ktorá plodí život a zjavuje Boha. Nech nám pomáha mať účasť na proroctve rodinného pokoja, nežnosti a dobroty. Nech nám pomáha podieľať sa na tomto prorockom geste nežnej, trpezlivej a láskavej starostlivosti o naše deti a našich starých rodičov.

Každý, kto túži v tomto svete vytvoriť rodinu, ktorá naučí deti tešiť sa z každého činu, ktorého úmyslom je zvíťaziť nad zlom, rodinu, ktorá ukazuje, že Duch je živý a koná, stretne sa s vďačnosťou a úctou, pričom nezáleží na tom, k akému národu, náboženstvu, regiónu patrí.

Nech nám Boh všetkým dá, aby sme boli prorokmi radosti  evanjelia, evanjelia rodiny, rodinnej lásky, aby sme boli prorokmi ako Pánovi učeníci, a nech nám udelí milosť byť hodnými tejto čistoty srdca, ktoré sa nepohoršuje nad evanjeliom. Nech je tak.

(Preklad: Slovenská redakcia VR)

Table of Contents

Pápežove katechézy o rodine: prvá audiencia (december 2014) 3

Pápežove katechézy o rodine: druhá audiencia (17. decembra 2014) 6

Pápežove katechézy o rodine: tretia audiencia (7. Januára 2015) 8

Pápežove katechézy o rodine: štvrtá audiencia (28. Januára 2015) 10

Pápežove katechézy o rodine: piata audiencia (4. februára 2015) 12

Pápežove katechézy o rodine: šiesta audiencia (11. februára 2015) 14

Pápežove katechézy o rodine: siedma audiencia (18. februára 2015) 17

Pápežove katechézy o rodine: ôsma audiencia (4. marca 2015) 19

Pápežove katechézy o rodine: deviata audiencia (11. marca 2015) 22

Pápežove katechézy o rodine: desiata audiencia (18. marca 2015) 25

Pápežove katechézy o rodine: jedenásta audiencia (25. marca 2015) 27

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 8. apríla 2015. 29

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 15. apríla 2015. 31

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 22. apríla 2015. 33

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 29. apríla 2015. 35

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 6. mája 2015. 38

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 13. mája 2015. 40

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 20. mája 2015. 43

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 27. mája 2015. 46

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 3. júna 2015. 49

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 10. júna 2015. 51

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 17. júna 2015. 53

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 24. júna 2015. 56

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 5. augusta 2015. 58

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 12. augusta 2015. 60

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 19. augusta 2015. 62

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 26. augusta 2015. 64

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 2. septembra 2015. 66

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 9. septembra 2015. 68

Pápežove katechézy o rodine: audiencia 16. septembra 2015. 70

Príhovor pápeža Františka rodinám odovzdaný pri vigílii vo Filadelfii: 26. septembra 2015  72

Homília na záver Svetového stretnutia rodín: Prorocké gestá rodinnej lásky: 27. septembra 2015  75