Us he anomenat amics

L'AMISTAT, UN DO DE DÉU
PER IL·LUMINAR LA TERRA

Andrés Cárdenas Matute
(Ed.)

Oficina de comunicació
de l'Opus Dei,
Catalunya i Andorra

www.opusdei.cat

© 2021 Fundación Studium

Índex

Presentació

Déu té amics?

Per il·luminar la terra

Dins d’un gran mapa de relacions

La millor assegurança de vida

Mireu quins bons amics

Presentació

«Qui diu la gent que soc jo?», pregunta Jesús, mentre camina amb els seus deixebles. Circulen idees d’allò més variades, fundades potser en prejudicis, rumors, o alguna notícia aïllada (cf. Mc 8, 27-28). Però els seus amics el coneixen. «Tu ets el Messies», diu Pere, que fa anys que comparteix les jornades amb el Senyor, des que va ser cridat a ser pescadors d’homes (cf. Mt 4, 19). Marta, Maria i Llàtzer, els seus amics de Betània, podrien afegir-hi detalls familiars: tu ets el que té aquesta manera de ser... tu ets l’únic que sap allò de mi... tu ets la persona que busco quan necessito parlar sobre això... Entre els seus amics, Jesús és conegut de manera autèntica. Allà no hi ha màscares: cadascú és estimat simplement per ser qui és.

Les pàgines que formen aquest petit llibre són una invitació a experimentar el goig d’estimar i de ser estimats, i a fer-ho des de l’afecte de Déu. Per això comencen explorant una notícia sorprenent que porta la Sagrada Escriptura: Déu té amics; el nostre creador ens busca perquè anhela caminar al nostre costat (cf. Gn 3, 8-9). En aquest trajecte escoltarem com Jesús ens diu que els cristians seran reconeguts per la seva manera d’estimar (cf. Jn 13, 35); recordarem com sant Josepmaria, després de la Guerra Civil espanyola, va reconstruir l’Opus Dei sobre l’única cosa que no havia estat físicament destruïda: una inscripció amb el nou manament del Senyor (cf. Jn 13, 34). I considerarem, en fi, quins trets particulars adquireix en els nostres dies l’amistat per a un cristià.

L’amistat és, sens dubte, un dels regals més grans que Déu ens ha fet. Ell vol que cadascú de nosaltres s’il·lusioni amb ser una llar com Betània per a Jesús i per als altres; que ens entusiasmem per convertir constantment el nostre cor en una llar lluminosa en la qual tots trobin un racó.

Andrés Cárdenas Matute

Tornar a l'índex

Déu té amics?

Una pregunta freqüent que segurament es troba entre els nostres missatges al telèfon mòbil és: «On ets?». També l’haurem enviat als nostres amics i familiars buscant la seva companyia, encara que sigui a distància, o simplement per portar l’altra persona a la nostra imaginació d’una manera més concreta. On ets? Què fas? Va tot bé? Aquesta pregunta és també una de les primeres frases que Déu, mentre «passejava pel jardí a l’aire fresc de la tarda» (Gn 3, 8), dirigeix a l’home. El Creador, des de l’inici dels temps, volia caminar al costat d’Adam i Eva; podríem pensar, amb cert atreviment, que Déu buscava la seva amistat —i ara la nostra— per contemplar plenament realitzada la seva creació.

Una novetat que va in crescendo

Aquesta idea, que potser no és totalment nova per a nosaltres, ha causat força estranyesa en la història del pensament humà. De fet, en un dels seus moments de més esplendor, l’ésser humà havia acceptat amb resignació la impossibilitat de ser amic de Déu. La raó era que entre tots dos hi ha una desproporció absoluta, són massa diferents.[1] Es pensava que hi podria haver, a tot estirar, una relació de submissió a la qual, en el millor dels casos, podríem accedir llunyanament a través de certs ritus o de certs coneixements. Però una relació d’amistat era inimaginable.

Tanmateix, l’Escriptura presenta una vegada i una altra la nostra relació amb Déu en termes d’amistat. El llibre de l’Èxode no deixa cap mena de dubte: «El Senyor parlava a Moisès cara a cara, com un home parla amb un altre» (Ex 33, 11). Al llibre del Càntic dels Càntics, que recull de manera poètica la relació entre Déu i l’ànima que el busca, a aquesta última l’anomena contínuament «amiga meva» (cf. Ct 1, 15 i altres). També el llibre de la Saviesa assenyala que Déu «a cada generació entra en les ànimes santes i en fa profetes i amics de Déu» (Sb 7, 27). És important notar que en tots els casos la iniciativa prové del mateix Déu; l’aliança que ha segellat amb la seva creació no és simètrica, com podria ser un contracte entre iguals, sinó més aviat asimètrica: ens ha estat regalada la possibilitat desconcertant de parlar de tu a tu amb el nostre propi creador.

Aquesta manifestació de l’amistat que ens ofereix Déu, la comunicació d’aquesta novetat, va continuar in crescendo al llarg de la història de la salvació. Tot el que ens havia dit per mitjà de l’aliança s’il·lumina definitivament amb la vida del Fill de Déu a la terra: Déu ens estima no només com a criatures, sinó també com a fills a qui, en Crist, ofereix una veritable amistat».[2] Tota la vida de Jesús és una invitació a l’amistat amb el seu Pare. I un dels moments més intensos en què ens transmet aquesta bona notícia és durant l’Última Cena. Allà, al Cenacle, amb cadascun dels seus gestos, Jesús obre el seu cor per portar els deixebles —i nosaltres amb ells— a la veritable amistat amb Déu.

De la pols a la vida

L’evangeli de sant Joan es divideix en dues parts clares: la primera se centra en la predicació i en els miracles de Crist, la segona en la seva passió, mort i resurrecció. El pont que les uneix és el versicle següent, que ens endinsa en el Cenacle: «Jesús sabia que havia arribat la seva hora, l’hora de passar d’aquest món al Pare. Ell, que havia estimat els seus que eren al món, els estimà fins a l’extrem» (Jn 13, 1). Allà hi havia Pere i Joan, Tomàs i Felip, tots els dotze junts, recolzats cadascun cap a un costat, com era costum en l’època. Pels esdeveniments que es narren, probablement era una taula de tres costats —amb forma d’U— en la qual Jesús estava gairebé a un extrem, l’important, i Pere a l’oposat, el del servent; és possible que estiguessin cara a cara. Jesús, en un moment determinat, malgrat que no era una tasca que corresponia a qui estava situat en aquest lloc preferencial, es va aixecar per fer un gest que potser la seva Mare hauria fet moltes vegades amb ell: va agafar una tovallola i se la va lligar a la cintura per treure la pols dels peus dels seus amics.

La imatge de la pols és present des de l’inici a la Sagrada Escriptura. En la història sobre la creació se’ns explica que «el Senyor-Déu va modelar l’home amb pols de la terra» (Gn 2, 7). Llavors, perquè deixés de ser una cosa inanimada, morta i incapaç de relacionar-se, Déu «li va infondre l’alè de vida, i l’home es convertí en un ésser viu» (Gn 2, 7). A partir d’aquell moment, l’home experimentarà una tensió que prové de ser pols i esperit, una tensió entre els seus límits radicals i els seus desitjos infinits. Però Déu és més fort que la nostra debilitat i que qualsevol de les nostres traïcions.

Ara, al Cenacle, la pols de l’home torna a aparèixer. Crist es dobla sobre la pols dels peus dels seus amics, per recrear-los, i els torna la relació amb el Pare. Jesús ens renta els peus i, divinitzant la pols de la qual estem fets, ens regala l’amistat íntima que té amb el seu Pare. Enmig de l’emoció que l’embarga, amb els ulls de tots els seus deixebles fixos en ell, diu: «A vosaltres us he dit amics perquè us he fet conèixer tot allò que he sentit del meu Pare» (Jn 15, 15). Déu ho vol compartir tot. Jesús ens comparteix la seva vida, la seva capacitat d’estimar, de perdonar, de ser amics fins al final.

Tots hem tingut l’experiència de com les bones relacions d’amistat ens han canviat; potser no seríem els mateixos si no haguéssim trobat aquestes relacions en la nostra vida. També ser amics de Déu transforma la nostra manera de ser amics dels qui ens envolten. Així, com Crist, podrem rentar els peus de tothom, seure a la taula de qui ens podria trair, oferir el nostre afecte a qui no ens comprèn o, fins i tot, no accepta la nostra amistat. La missió d’un cristià al mig del món és precisament «obrir-se com un ventall»[3] a tothom, perquè Déu continua infonent el seu alè a la pols de la qual estem fets i actua en aquestes relacions enviant-nos la seva llum.

Deixar-nos portar cap a la comunió

Hem vist que l’amistat que ens ofereix Jesucrist és un acte de confiança incondicional de Déu en nosaltres, que no acaba mai. A distància de vint segles, en la nostra existència diària, Crist ens explica tot el que sap sobre el Pare per continuar-nos atraient a la seva amistat. Tanmateix, tot i que això no ens faltarà, serà sempre una part, ja que «corresponem a aquesta amistat unint la nostra voluntat a la seva».[4]

Els veritables amics viuen en comunió: en el fons de la seva ànima volen les mateixes coses, es desitgen la felicitat l’un a l’altre, de vegades ni tan sols necessiten fer servir paraules per comprendre’s mútuament; s’ha dit fins i tot que riure’s de les mateixes coses és una de les manifestacions més grans de compartir intimitat. Aquesta comunió, en el cas de Déu, més que un esforç esgotador en provar de complir certs requisits —això no passa entre amics— es tracta igualment d’estar l’un amb l’altre, d’acompanyar-se mútuament.

Un bon exemple pot ser precisament el de sant Joan, el quart evangelista: va deixar que Jesús s’apropés i li rentés els peus, es va recolzar tranquil·lament al seu pit durant la Cena i, finalment —potser sense comprendre completament què passava—, no es va separar del seu millor amic per acompanyar-lo en els sofriments més grans. El deixeble estimat es va deixar transformar per Jesucrist i, d’aquesta manera, Déu va anar traient a poc a poc la pols del seu cor: «En aquesta comunió de voluntats es realitza la nostra redempció: ser amics de Jesús, convertir-se en amics de Jesús. Com més estimem Jesús, com més el coneixem, més creix la nostra veritable llibertat».[5]

Jesús, en aquesta Última Cena, ens mostra que el secret de l’amistat rau en quedar-nos amb Ell: «Així com les sarments, si no estan en el cep, no poden donar fruit, tampoc vosaltres no en podeu donar si no esteu en mi» (Jn 15, 4). És Jesús qui vol estimar en nosaltres. Sense ell no podem ser amics fins al final. «Per molt que estimis, mai no estimaràs prou», assenyala sant Josepmaria. Però immediatament afegeix: «Si estimes el Senyor, no hi haurà criatura que no trobi lloc en el teu cor».[6]

***

«On ets?» són les paraules que Déu, mentre passejava per aquella esplèndida creació que havia sortit de les seves mans, va adreçar a l’home. També ara vol entrar en diàleg amb nosaltres. Ningú, ni tan sols el més brillant dels pensadors, no podia imaginar un Déu que demanés la nostra companyia, que pidolés la nostra amistat fins a l’extrem de deixar-se clavar en una creu per així no tancar-nos mai els seus braços. Havent entrat en aquesta bogeria d’amor, també nosaltres ens veurem impulsats a obrir-los sense condicions a totes les persones que ens envolten. Ens preguntarem mútuament: On ets? Va tot bé? I a través d’aquesta amistat podrem tornar la bellesa a la creació.

Giulio Maspero i Andrés Cárdenas

Notes

1 Cf. Aristòtil, Ètica a Nicòmac, 1159a, 4-5.

2 F. Ocáriz, Carta pastoral, 1.XI.2019, núm. 2.

3 Cf. Sant Josepmaria, Solc, núm. 193.

4 F. Ocáriz, Carta pastoral, 1.XI.2019, núm. 2.

5 Joseph Ratzinger, Homilia en la Missa pro eligendo pontifice, 18.IV.2005.

6 Sant Josepmaria, Via Crucis, VIII estació núm. 5.

Tornar a l'índex

Per il·luminar la terra

Els grans rius neixen, generalment, d’una petita font situada al capdamunt de les muntanyes. Al llarg del seu recorregut van rebent aigua de deus i afluents fins que, al final, desemboquen al mar. De manera similar, un afecte espontani o un interès en comú són les fonts des de les quals pot brollar una amistat. A poc a poc aquesta relació segueix el seu curs, rebent torrents que la nodreixen: temps compartit, consells que van i venen, converses, rialles, confidències... De la mateixa manera que els rius al seu pas fecunden camps, omplen pous i fan florir els arbres, l’amistat embelleix la vida, l’omple de llum, «multiplica les alegries i ofereix consol en les penes».[1] A més, en un cristià, si això fos poc, l’amistat s’omple també de l’«aigua viva» que és la gràcia de Crist (cf. Jn 4, 10). Aquesta força dona al corrent un nou ímpetu: transforma l’afecte humà en amor de caritat. Així, al terme del seu curs, aquest riu s’endinsa en el vast mar de l’amor de Déu per nosaltres.

Un coeficient de dilatació enorme

Quan, a les primeres pàgines de la Bíblia, trobem el moment de la creació de l’home, llegim que va ser format a «imatge» de Déu, «semblant» a Ell (cf. Gn 1, 26). Aquest model diví sempre és present en el més íntim de l’ànima i, si entrenem la nostra mirada, podrem entreveure Déu en cada home i en cada dona. Per aquesta altíssima dignitat, malgrat que totes les persones que trobem pel camí —quan treballem, quan estudiem, quan fem esport o quan ens movem d’un costat a l’altre— són dignes de ser estimades, només amb un grup d’aquestes arribarem a entaular una relació d’amistat. Intuïm que, en la pràctica, no és possible tenir amics infinits, entre altres motius perquè el temps és limitat; però el nostre cor, mogut per Déu, pot estar sempre obert, oferir la seva amistat al màxim nombre de persones, donar «proves de la més gran dolcesa amb tothom» (Tt 3, 2).

Buscar una disposició així de la nostra ànima, que «no exclou ningú», que es manté «intencionalment oberta a tota persona, amb cor gran,»[2] certament té un preu. La mare de sant Josepmaria, per exemple, en veure com el seu fill es lliurava sense mesura a les persones que l’envoltaven, el va advertir: «Patiràs molt a la vida, perquè poses tot el cor en el que fas».[3] Obrir-se a l’amistat té un cost i, tanmateix, tots hem experimentat que es tracta d’un camí segur de felicitat. Alhora, la capacitat per estimar més i més amics és quelcom en què podem créixer contínuament. Al cor de sant Josepmaria, amb l’increment del nombre de persones a l’Opus Dei, va sorgir aquesta inquietud: podré estimar tots els que vinguin a l’Obra amb el mateix afecte que sento pels primers? Va ser una preocupació que va resoldre la gràcia divina; el seu cor va ser eixamplat contínuament per Déu fins al punt que va arribar a confessar: «El cor humà té un coeficient de dilatació enorme. Quan estima, s’eixampla en un crescendo d’afecte que supera totes les barreres».[4]

En això us coneixeran

Si a les pàgines del Gènesi es revelava l’amor de Déu en crear-nos a «imatge» seva, amb l’encarnació del seu Fill rebríem notícies molt més impressionants. Els apòstols de Jesús van viure durant tres anys, amb qui era el seu millor amic, sense separar-se del seu costat. L’anomenaven Rabbi —que vol dir mestre»— perquè, a més d’amics, eren i se sentien els seus deixebles. Abans de patir, el Mestre va voler que comprenguessin que els estimava amb una amistat que anava més enllà de la mort, que els estimava «fins a l’extrem» (Jn 13, 1). Aquest secret de la radicalitat de la seva amistat és una de les confidències íntimes que Crist va fer durant l’Última Cena. Allà també va manifestar el seu desig que aquesta força es perpetués durant els segles a través de tots els cristians amb la proclamació d’un nou manament: «Que us estimeu els uns als altres tal com jo us he estimat» (Jn 13, 34). I va afegir: «Tothom coneixerà que sou deixebles meus» (Jn 13, 35); és a dir: els meus amics seran reconeguts per la seva manera d’estimar els altres.

Hi ha un fet en la història de l’Opus Dei molt unit a aquest manament. En finalitzar la Guerra civil, sant Josepmaria torna a Madrid i es dirigeix immediatament al carrer Ferraz. Al número 16 d’aquest carrer, dies abans de l’inici de la contesa, s’havia acabat d’instal·lar la nova Residència DYA. Gairebé tres anys després, ho troba tot destrossat pels saquejos i els bombardejos. Era inservible. Entre la runa, cobert de pols, troba un cartell que havia estat penjat a la paret de la biblioteca. Al requadre, l’aspecte del qual recorda el d’un pergamí, es recullen en llatí aquestes mateixes paraules del nou manament que Jesús, com acabem de considerar, va confiar als seus apòstols: «Mandatum novum do vobis...», «Us dono un manament nou...» (cf. Jn 13, 34-35). L’havien penjat allà perquè era una síntesi de l’ambient que sant Josepmaria volia també per als centres de l’Obra: «Llocs on moltes persones trobin un amor sincer i aprenguin a ser amigues de veritat».[5] Després del desastre de la guerra, quan calia recomençar pràcticament des de zero, el que era important continuava dret: una de les bases fonamentals per reconstruir seria deixar-se guiar per aquest dolç manament de Crist.

Així és més fàcil pujar

Veiem que el model de la nova llei és l’amor de Jesús: «Com jo us he estimat» (Jn 13, 34). Però, com és aquest amor? Quines són les seves característiques? L’amor de Crist pels seus apòstols —ho ha dit ell mateix— és precisament un amor com el que es tenen els amics. Ells han estat testimonis i destinataris de la intensitat d’aquest estimar. Saben que Jesús tenia cura de les persones amb qui convivia. Ells l’han vist alegrar-se amb les seves alegries (cf. Lc 10, 21) i patir amb el seu dolor (cf. Jn 11, 35). Sempre va trobar temps per aturar-se amb els altres: amb la samaritana (cf. Jn 4, 6), amb la dona amb hemorràgies (cf. Mc 5, 32) i fins i tot amb el lladre bo, quan ja estava penjat de la creu (cf. Lc 23, 43). El de Jesús era un afecte que es manifestava en les coses concretes: es preocupava per l’aliment dels qui el seguien (cf. Lc 9, 13) i també pel seu descans (cf. Mc 6, 31). Com ens recorda el papa Francesc, Jesús «tenia cura de l’amistat amb els deixebles, i fins i tot en els moments crítics va romandre fidel a ells».[6]

L’amistat és, alhora, un bàlsam per a la vida i un do que ens dona Déu. No és només un sentiment fugaç, sinó un veritable amor «estable, ferm, fidel, que madura amb el pas del temps».[7] Per alguns és considerada l’expressió més gran de l’amor, ja que ens permet valorar l’altra persona per si mateixa. L’amistat «és mirar l’altre no per servir-se’n, sinó per servir-lo».[8] Aquesta és la seva preciosa gratuïtat. S’entén, llavors, que el «desinterès» sigui inherent a l’amistat, perquè la intenció del que estima no persegueix cap benefici ni un possible efecte bumerang.

Descobrir això en la seva autèntica profunditat sempre sorprèn, ja que sembla que xoca amb una idea de la vida com a competició, que pot ser comuna en alguns ambients. Per això, qui experimenta l’amistat ho fa habitualment com un regal immerescut; amb amics els problemes de la vida semblen més lleugers. Com diu un proverbi kikuyu que va agradar molt al beat Àlvar del Portillo quan va viatjar a Kènia: «Quan dalt de la muntanya hi ha un amic, és més fàcil pujar-hi».[9] Els amics són absolutament necessaris per assolir una vida feliç. Certament, és possible assolir una vida plena sense participar de l’amor conjugal —com passa, per exemple, amb els qui han rebut el do del celibat—, però no es pot ser feliç sense experimentar l’amor d’amistat. Quant de consol i alegria trobem en una bona amistat! Com s’alleugen les tristeses!

Més amics per a Jesús

Coneixent la vida de Jesús i creixent en intimitat amb ell podem aprendre els trets d’una amistat perfecta. Hem vist al principi que l’amistat cristiana és especial perquè es nodreix d’un torrent diví, la gràcia de Déu, i per això adquireix una nova «dimensió cristològica». Aquesta força ens impulsa a mirar i estimar tothom —especialment els més propers— «per Crist, amb ell i en ell,» com diu el sacerdot a la Missa quan aixeca Jesús en el pa eucarístic. Així aprendrem a «veure els altres amb els ulls de Crist, descobrint-ne sempre de nou el valor».[10] Sant Josepmaria ens animava a ser el mateix Crist que passa al costat de la gent, a donar als altres el mateix amor de Crist amic. Per això és lògic que en la nostra oració alimentem aquesta il·lusió humana i sobrenatural de tenir sempre nous amics, perquè «Déu moltes vegades se serveix d’una amistat autèntica per dur a terme la seva obra salvadora».[11]

L’amistat de Jesús amb Pere, amb Joan i amb tots els seus deixebles s’identifica amb un desig ardent que visquin a prop del Pare; la seva amistat va unida a la il·lusió que descobreixin la missió a la qual han estat cridats. De la mateixa manera, enmig de les tasques que el Senyor ens ha confiat a cadascú, «no es tracta de tenir amics per fer apostolat, sinó que l’Amor de Déu informi les nostres relacions d’amistat perquè siguin un autèntic apostolat».[12] Sant Josepmaria acostumava a dir que en la vida espiritual arriba un moment en què no es distingeixen l’oració i el treball, perquè es viu en una presència contínua de Déu. Quelcom similar passa amb l’amistat, perquè en desitjar el bé de l’amic volem que estigui tan a prop de Déu com sigui possible, font segura d’alegria. Així, no «existeixen temps compartits que no siguin apostòlics: tot és amistat i tot és apostolat, indistintament».[13]

Per això al cor dels sants sempre hi havia espai per a un nou amic. Quan llegim els llibres que expliquen les seves vides, descobrim un interès sincer pels problemes dels altres, per les seves angoixes i alegries. El beat Àlvar va conrear aquesta disposició fins al final de la seva vida; va voler portar l’amistat de Crist fins i tot a les persones que el van acompanyar durant les hores del seu últim viatge en aquesta terra. Un dia després de la seva mort, «a la tauleta de nit, hi havia la targeta de visita d’un dels pilots de l’avió que l’havia portat de la Terra Santa a Roma. S’havia interessat per ell i per la seva família, especialment durant l’espera a l’aeroport de Tel-Aviv. La relació va ser breu, però profunda: aquell pilot va anar a resar davant de les restes mortals de monsenyor Àlvar quan va tenir notícies de la seva mort».[14] En una trobada casual s’havia gestat una amistat que continuava entre la terra i el cel.

* * *

El cristià té un gran amor —un do— per compartir. Les nostres relacions amb els altres donen a Crist la possibilitat d’oferir la seva amistat a nous amics. «Il·luminar els camins de la terra»[15] implica estendre pel món aquesta preciosa realitat de l’amor d’amistat. De vegades, pensar només en els nostres interessos, anar massa de pressa o quedar-nos en certa superficialitat en conèixer les persones posa en perill aquest regal que Déu ens vol fer a tots els homes. Gran part de la nostra missió evangelitzadora és justament tornar a l’amistat la seva autèntica brillantor, posar-la en relació amb Déu, amb els altres, amb el nostre desig de ser millors... en definitiva, amb la felicitat.

José Manuel Antuña

Notes

1 Fernando Ocáriz, Carta pastoral, 1.XI.2019, núm. 7.

2 Ibídem.

3 Andrés Vázquez de Prada, El fundador del Opus Dei, Rialp, Madrid 1997, tom I, p. 164.

4 Sant Josepmaria, Via Crucis, estació VIII, punt 5.

5 Fernando Ocáriz, Carta pastoral, 1.XI.2019, núm. 6.

6 Francesc, Christus vivit, núm. 31.

7 Ibídem, núm. 152.

8 Sant Joan Pau II, Àngelus, 13.II.1994.

9 Salvador Bernal, Recuerdo de Álvaro del Portillo, Rialp, Madrid 1996, p. 278.

10 Fernando Ocáriz, Carta pastoral, 1.XI.2019, núm. 16.

11 Ibídem, núm. 6.

12 Ibídem, núm. 19.

13 Ibídem.

14 Salvador Bernal, Recuerdo de Álvaro del Portillo, Rialp, Madrid 1996, p. 179.

15 Fragment de l’oració pública per demanar la intercessió de sant Josepmaria.

Tornar a l'índex

Dins d’un gran mapa de relacions

Els apòstols corren espaordits quan els soldats capturen Jesús. Tenen por i, impotents, es neguen a presenciar l’aparent fracàs de l’home en el qual havien posat tota la seva confiança. Sonen les cadenes quan s’arrossega, el fred embolcalla la nit i el judici és clarament injust. Les paraules es fan servir de manera enganyosa i el càstig és desproporcionat. Totes les mirades es posen sobre el cos nafrat de Crist demanant-ne la mort. Un camí tortuós, el pes de la creu, la multitud hostil que espera escoltar el cop del martell... fins que alcen, per fi, el cos del Senyor. Des del seu patíbul solitari, Jesús observa amb compassió els que no han volgut acollir Déu fet home: «Mireu-ho bé i veureu si hi ha un dolor com aquest» (Lm, 1, 12).

Tant físicament com espiritualment, durant la seva passió Crist va patir «els dolors més grans entre els dolors de la vida present»;[1] sap que no se li ha d’estalviar cap patiment. Tanmateix, és sorprenent que Déu Pare no hagi volgut privar el seu Fill, ni tan sols en aquells moments, del consol que ofereix l’amistat. Allà, al peu de la creu, Joan mira amb els mateixos ulls que havien presenciat tants moments feliços amb el seu Mestre; ofereix al seu amic la mateixa presència que els va unir al llarg de tants camins. Joan ha tornat i ha buscat Maria; ell, que havia escoltat els batecs del cor de Jesús en l’Última Cena, no vol deixar d’oferir a Jesús la seva amistat fidel, un simple ser allà. I el nostre Senyor troba alleujament quan mira Maria i el «deixeble que ell estimava» (Jn 19, 26). En el Calvari, davant de la mostra més gran de l’amor de Déu pels homes, Jesús rep al seu torn aquesta mostra d’amor humà. Potser en la seva ànima ressonen les paraules que havia pronunciat hores abans: «us he dit amics» (Jn 15, 15).

Afecte en dues direccions

Moltes pàgines de l’Evangeli ens parlen dels amics de Jesús. Tot i que generalment no tinguem els detalls del procés que va forjar aquestes profundes relacions, les reaccions que coneixem deixen clar que allà hi havia veritable afecte mutu. Recorrent aquests textos descobrim que el Senyor ha gaudit dels amics; el seu cor d’home no va voler prescindir de la reciprocitat de l’amor humà: «L’Evangeli ens revela que Déu no pot estar sense nosaltres: Ell no serà mai un Déu sense l’home».[2] Per exemple, sabem que Jesús es va sentir sempre acollit i estimat a la casa dels seus amics de Betània. Quan Llàtzer mor, les dues germanes acudeixen amb total confiança al Senyor, fins i tot amb paraules dures que manifesten el tracte íntim que unia Jesús amb aquella família: «Senyor, si haguessis estat aquí, no s’hauria mort, el meu germà» (Jn 11, 32). L’amic es commou davant del dolor d’aquelles dones i no pot contenir les llàgrimes (Cf. Jn 11, 35). En aquella casa, Jesús podia descansar, es trobava còmode, podia parlar amb franquesa: «Quines converses les de la casa de Betània, amb Llàtzer, amb Marta, amb Maria!».[3]

I així, com molts, van trobar en Jesús un veritable amic, també ell va gaudir del que els altres li oferien. Se sentiria, per exemple, recolzat i consolat per les paraules impetuoses de Pere —que mai no tenia problemes en manifestar els seus somnis en veu alta— quan va veure que el jove ric tancava la seva ànima a l’amor: «Mira, nosaltres ho hem deixat tot i t’hem seguit» (Mt 19, 27). El gran afecte que Pere sentia pel Senyor el va portar a voler defensar sempre amb vivor el seu amic, també canviant algun aspecte de la seva vida quan el Senyor, amb la força que només permet la confiança, el corregia (Cf. Mt, 16, 21-23; Jn 13, 9). Així com Jesús va poder descansar en la força de Pere, també trobava repòs en la tendresa valenta de Joan. Quantes converses hauria tingut amb aquell deixeble adolescent! En el context de l’Última Cena, som testimonis de com acull sense vergonya el seu gest ple de tendresa, quan es recolza sobre el seu pit amb la confiança de qui coneix el cor de l’amic. Si bé Joan, durant l’agonia de Jesús a l’Hort de les Oliveres, no va ser capaç de mantenir-se despert, i va fugir quan van agafar el Senyor, després va saber penedir-se i tornar. Joan va experimentar que l’amistat creix molt amb el perdó.

«D’ordinari, mirem Déu com a font i contingut de la nostra pau: consideració veritable, però no exhaustiva. No solem pensar, per exemple, que també nosaltres “podem” consolar i oferir descans a Déu».[4] L’amistat veritable es produeix sempre en ambdues direccions. Per això, davant de l’experiència personal de quant ens estima Déu, la resposta lògica és voler tornar aquest afecte; obrir les portes de la nostra intel·ligència i treure les portes del nostre cor. Només així podrem donar a Jesús tot el consol i amor de què som capaços perquè trobi en nosaltres el que va trobar en Pere, en Joan o en els seus amics de Betània.

L’amistat enriqueix la nostra mirada

Si Jesús tenia molts amics i Déu es delecta amb els fills d’Adam (cf. Pr 8, 31), és bo que nosaltres també sentim aquesta necessitat plenament humana. Podem imaginar l’extens mapa de les connexions humanes, en tots els temps i llocs; milers de milions d’homes i dones units per llaços que sorgeixen per haver assistit a una mateixa escola, viure en un mateix barri, tenir altres persones en comú, etc. Les circumstàncies de la nostra vida han fet que ens trobem amb els nostres amics i que hàgim desenvolupat amb ells aquest tracte íntim. Pensant en l’inici de cadascuna de les nostres amistats, podem trobar tota una sèrie de casualitats aparents que ens van unir. No podem deixar de donar gràcies a Déu pel gran tresor d’haver volgut que, en el nostre camí, no ens falti la companyia i l’amor dels homes.

I al mig d’aquest gran mapa de vincles i relacions, d’entre totes les persones amb qui ens creuem en el transcurs de la nostra vida, Déu en va triar algunes perquè fossin més a prop nostre. Déu se serveix dels nostres amics per obrir-nos panorames, per ensenyar-nos coses noves o per descobrir-nos l’amor veritable: «Els nostres amics ens ajuden a comprendre maneres de veure la vida que són diferents de la nostra, enriqueixen el nostre món interior i, quan l’amistat és profunda, ens permeten experimentar les coses d’una manera diferent a la nostra».[5] L’escriptor britànic C. S. Lewis —que va gaudir de profundes amistats— afirmava, amb el seu peculiar sentit de l’humor, que l’amistat no és un premi al bon gust, sinó el mitjà pel qual Déu ens revela les belleses dels altres i coneixem diferents mirades cap al món.

Sapigueu que «jo soc amb vosaltres dia rere dia fins a la fi del món» (Mt 28, 20), ens va dir Jesús, i una manera en què ho fa és a través de les persones que ens estimen: «Els amics fidels, que estan al nostre costat en els moments durs, són un reflex de l’afecte del Senyor, del seu consol i de la seva presència amable. Tenir amics ens ensenya a obrir-nos, a comprendre, a tenir cura dels altres, a sortir de la nostra comoditat i de l’aïllament, a compartir la vida. Per això «un amic fidel no es compra a cap preu» (Sir 6, 15)».[6] Contemplar l’amistat des d’aquesta perspectiva ens empeny a estimar més i millor els nostres amics, a mirar-los com Jesús els mira. I a aquest esforç s’hi ha d’unir també una lluita per deixar-nos dir amics, ja que no hi ha veritable amistat on no hi ha aquesta reciprocitat d’amor.[7]

Un do per a un i l’altre

L’amistat és un do immerescut, una relació carregada de desinterès, i per això de vegades podem caure en la trampa de pensar que no és tan necessària. No han faltat els qui per un mal entès desig d’agradar «només a Déu» han mirat amb recel i desconfiança el consol de l’amistat. El cristià, tanmateix, sap que té un únic cor per estimar alhora Déu, els homes, i per rebre l’amor dels altres. En una homilia predicada durant la festa del Sagrat Cor de Jesús, sant Josepmaria assenyalava: «Déu no ens declara: en comptes del cor, us donaré una voluntat de pur esperit. No: ens dona un cor, i un cor de carn, com el de Crist. Jo no tinc un cor per a estimar Déu, i un altre per a estimar les persones de la terra. Amb el mateix cor amb què he estimat els meus pares i estimo els amics, amb aquest mateix cor jo estimo Crist, i el Pare, i l’Esperit Sant i Santa Maria. No em cansaré de repetir-ho: hem de ser molt humans; perquè, altrament, tampoc no podrem ser divins».[8]

No triem els nostres amics per motius d’utilitat o pragmatisme, pensant que d’aquesta relació se’n produirà algun efecte; simplement els estimem per ells mateixos, pel que són. «L’amistat veritable —com la caritat, que eleva de manera sobrenatural la seva dimensió humana— és en si mateixa un valor: no és un mitjà ni un instrument».[9] Saber que l’amistat és un do evita que caiguem en un «complex de superheroi»: aquell que pensa que ha d’ajudar tothom, sense adonar-se que també necessita els altres. El nostre camí del cel no és una llista d’objectius per complir, sinó un camí que compartim amb els nostres amics, en el qual una part important serà aprendre a acollir aquest afecte que ens donen. L’amistat requereix, per tant, una bona dosi d’humilitat per reconèixer-nos vulnerables i necessitats d’afecte humà i diví. L’amic no es torba ni avergonyeix, no s’excusa ni incomoda. L’amic estima i es deixa estimar. Això va fer Jesús i això van fer els apòstols.

Als que són més introvertits els serà una mica més difícil obrir el seu cor a l’altre, bé perquè no senten la necessitat de fer-ho, bé per temor de no ser compresos. Els que són més extravertits potser compartiran moltes experiències, però poden tenir més dificultats a l’hora d’enriquir el seu món amb les vivències dels altres. En tots dos casos, tots necessitem una actitud d’obertura i senzillesa per deixar que l’amic entri a la nostra vida i interioritat. Obrir-nos al do de l’amistat, encara que alguna vegada pugui costar una mica, només ens pot fer més feliços.

***

Tots podríem fer una llista de les grans lliçons que hem après dels nostres amics. Amb cadascun tenim un tracte particular, que pot il·luminar diferents racons de la nostra ànima. Al gran consol de saber-nos estimats i acompanyats, s’uneix aquesta il·lusió per fer el mateix per l’altre. L’amistat, afirmava sant Joan Pau II, «indica amor sincer, amor en dues direccions i que vol tot el bé per a l’altra persona, amor que produeix unió i felicitat».[10] Saber-se anomenat amic no ens pot conduir a la supèrbia, sinó a l’agraïment per aquest do i a l’afany per acompanyar l’altre en el seu camí de la felicitat: «No hi ha res que mogui tant a estimar com el pensament, per part de la persona estimada, que aquell que l’estima vol en gran manera ser correspost».[11] Quan Jesús ens diu amics també ho fa amb aquest caràcter recíproc. «Jesús és el teu amic. —L’Amic. —Amb cor de carn, com el teu. —Amb ulls de mirada amabilíssima, que van plorar per Llàtzer. —I tant com a Llàtzer, t’estima a tu»,[12] ens recorda sant Josepmaria. I cada amistat és una ocasió per descobrir novament el reflex d’aquesta amistat que Crist ens ofereix.

María del Rincón Yohn

Notes

1 Sant Tomàs d’Aquino, Suma teológica, III, q. 46, a. 6.

2 Francesc, Audiència, 7.VI.2017.

3 Sant Josepmaria, Carta 24.X.1965.

4 Xavier Echevarría, Eucaristía y vida cristiana, Rialp, 2005, p. 203.

5 Fernando Ocáriz, Carta pastoral 1.XI.2019, 8.

6 Francesc, Christus Vivit, núm. 151.

7 Cf. Sant Tomàs d’Aquino, Suma teológica, II-II, q. 23, a. 1.

8 Sant Josepmaria, És Crist que passa, 166.

9 Fernando Ocáriz, Carta pastoral 1.XI.2019, 18.

10 Joan Pau II, Discurs, 18.II.1981.

11 Sant Joan Crisòstom , Homilía sobre la segunda Epístola a los Corintios, 14.

12 Sant Josepmaria, Camí, núm. 422.

Tornar a l'índex

La millor assegurança de vida

Finals dels anys quaranta. A Zurbarán, una de les primeres residències universitàries femenines de Madrid, tenen el costum de passar en blanc una nit al mes adorant Jesús a l’Eucaristia. Aixecar-se de matinada, per torns, per no deixar sol el Senyor sempre té la seva emoció en l’esperit d’una universitària. La beata Guadalupe, que n’és la directora, encapçala aquesta empresa nocturna; es queda desperta escrivint cartes al seu despatx, molt a prop de l’oratori, per si alguna de les noies vol continuar aquell moment d’oració amb una bona conversa. Llavors, enmig del silenci de la nit, es comparteixen mútuament il·lusions, propòsits, preocupacions... Guadalupe no dorm per oferir a totes la seva amistat. No és estrany que els qui la van conèixer recordin que «tenia una facilitat extraordinària per fer amigues. És obvi que tenia un do de gents especial, una simpatia molt atractiva, i molts valors humans; però m’agradaria posar èmfasi en el seu fort sentit de l’amistat». [1]

Una relació circular

L’amistat està sempre caracteritzada per la gratuïtat; si es busca per obligació o si es vol aconseguir alguna cosa com a finalitat, simplement no sorgeix de manera autèntica. Guadalupe, per exemple, no acumulava aquest cansament físic de dormir una mica menys perquè ho exigís un contracte, ni les noies que anaven amb pressa a seure al seu despatx ho feien per haver de retre comptes sobre la seva vida, encara menys durant aquelles hores de la nit. Guadalupe i cada resident compartien quelcom que les empenyia a obrir-se mútuament. Potser alguna d’elles també estudiaria química, una altra tindria la il·lusió de viatjar pel món, potser una tercera hauria perdut fa poc el seu pare; probablement Guadalupe compartiria amb alguna aquest anhel per tenir una vida interior més profunda i amb una altra fins i tot la vocació a l’Opus Dei. Pensant en aquesta varietat de gustos i il·lusions que podem tenir en comú amb els altres, sant Joan Crisòstom assenyala que com més important és allò que ens uneix, més grans poden ser els vincles que en poden sorgir: «Si el sol fet de ser d’una mateixa ciutat per a molts és suficient per fer-se amics, quin haurà de ser l’amor entre nosaltres, que tenim la mateixa casa, la mateixa taula, el mateix camí, la mateixa porta, idèntica vida, idèntic cap; el mateix pastor i rei i mestre i jutge i Creador i Pare?». [2]

El prelat de l’Opus Dei —a qui molts anomenen Pare precisament perquè presideix una família— assenyala que «entre fraternitat i amistat s’estableix una relació íntima. La fraternitat, de simple relació fonamentada en la filiació comuna, es fa amistat per l’afecte entre germans». [3] I, alhora, Déu actua en les relacions d’amistat, i arriba moltes vegades fins i tot a escollir dos o més amics per a una mateixa missió, com ha passat amb tants sants al llarg de la història. Així doncs, entre fraternitat i amistat es genera una relació circular positiva: mentre la primera ofereix permanentment a les persones una base comuna sòlida —consolidada, per exemple, en haver rebut una crida igual—, la segona contribueix a fer que aquests desitjos es mantinguin en el temps al llarg d’un camí feliç. Sant Josepmaria, l’any 1974, tot just va arribar al lloc on tindria una reunió amb fills seus supernumeraris a l’Argentina, deia: «Us demano avui, en començar, que visqueu la vostra fraternitat de manera que, quan algú tingui penes, no el deixeu, i quan tingui alegries, tampoc. Això no és una assegurança de vida, és molt més: és una assegurança de vida eterna». [4]

Aquí hi ha el dit de Déu

Precisament a l’Argentina havia nascut, l’any 1902, Isidoro Zorzano, fill de pares espanyols. Tres anys després va tornar a Europa, a la ciutat de Logronyo, on va conèixer sant Josepmaria quan tots dos eren adolescents. Ràpidament es van fer amics, tot i que, en acabar els estudis, un va optar per l’enginyeria i l’altre pel sacerdoci. Però el contacte entre els dos no va acabar allà i la seva correspondència epistolar és testimoni d’aquella amistat. «Estimat amic, Com que ja estic més descansat, puc sortir la tarda que vulguis, per a la qual cosa només cal que em posis una targeta. Rep una abraçada del teu bon amic, Isidoro», [5] escrivia un d’ells. Mentre l’altre, quan ja vivia a la capital espanyola, en alguna carta responia: «Estimat Isidoro, Quan vinguis a Madrid no t’oblidis de venir-me a veure. Tinc coses molt interessants per explicar-te. Una abraçada del teu bon amic». [6] Al cap de poc temps, quan tenia vint-i-nou anys, arribaria aquell moment crucial a la vida d’Isidoro. D’una banda, sentia al seu interior que Déu li demanava alguna cosa; de l’altra, el seu amic Josepmaria li volia parlar sobre l’Opus Dei, que estava fent els primers passos. Va caldre una sola trobada, en la qual van xerrar sobre la santedat al mig del món, perquè Isidoro s’adonés que Déu havia obrat dins d’aquesta amistat regalant-li la vocació a l’Obra. Aquesta relació que els unia des de l’adolescència, aquesta preocupació mútua, adquiria llavors un nou vigor i va portar Isidoro a concloure: «El dit de Déu és aquí». [7]

És lògic que el descobriment de la vocació per part d’Isidoro no deixés en un segon pla els vincles afectius d’aquells anys d’amistat. Déu ens ha creat en ànima i en cos, per la qual cosa la unió sobrenatural no anul·la els béns naturals que tots busquem; ho veiem en l’exemple de Jesús, que compartia la seva vida amb amics. Per això assenyala sant Josepmaria que «Déu Nostre Senyor vol, a l’Obra, la caritat cristiana i la convivència natural, que es fa fraternitat sobrenatural, i no el convencionalisme de la forma». [8] L’afecte no és quelcom espiritualitzat, sinó que és concret, encarnat, es manifesta en el tu a tu. No es tracta d’un formalisme que es pot quedar en unes simples bones maneres o en una cortesia que tranquil·litza la mateixa consciència, sinó que busca estimar tothom com ho faria la pròpia mare.

El 14 de juliol del 1943, poc més de deu anys després d’aquella trobada crucial a Madrid, els dos amics —ara convertits en pare i fill d’una família sobrenatural— tenen la seva última conversa. Durant aquells moments recorden potser la seva adolescència, les seves cartes, els treballs junts a l’Acadèmia DYA, els tràmits per obrir la primera residència, els vaivens de la guerra civil, el diagnòstic del càncer d’Isidoro... Sant Josepmaria es va acomiadar d’Isidoro confessant-li un desig: «Li demano al Senyor que em doni una mort com la teva». [9] «Ningú no té un amor més gran que el qui dona la vida pels seus amics» (Jn 15, 13) i això és precisament el que il·lusionava Isidoro durant els seus últims dies: poder continuar unit a tothom en l’Obra des del cel tal com ho havia estat a la terra.

El menys gelós dels amors

Tots sabem que, en moltes relacions humanes importants, el vincle objectiu que les uneix —com ser marit i dona, o germà i germana— no genera de manera automàtica una relació d’amistat. Fins i tot l’existència, en algun moment, d’una veritable amistat no garanteix la immunitat d’aquesta relació davant les seqüeles normals del pas del temps. També Benet XVI —quan encara era cardenal—, en ponderar la fraternitat sobrenatural entre els cristians, feia notar amb realisme que «el fet de ser germans no significa, automàticament, que siguin un model d’amor». [10] I recordava que a la Sagrada Escriptura n’abunden els exemples, des del llibre del Gènesi fins a les paràboles que relata Jesús.

Per això, «la fraternitat establerta en la vocació comuna a l’Obra demana expressar-se en una amistat» [11] que, com en les altres relacions en què intervé la llibertat humana, no sorgeix de manera instantània. Requereix el treball pacient d’anar a la trobada de l’altre, d’obrir el nostre món interior per enriquir-lo amb el que Déu ens vol regalar a través dels altres. Les tertúlies o les reunions familiars, per exemple, en què cadascú desplega la seva personalitat són moments per crear llaços d’autèntica amistat. Allà no hi ha temes de la vida dels altres —preocupacions, alegries, tristeses, interessos— que no ens toquin personalment. Crear una llar amb passadissos lluminosos i portes obertes als altres és també part d’un procés de maduració personal, ja que «la criatura humana, de naturalesa espiritual, es realitza en les relacions interpersonals. Com més les viu de manera autèntica, més madura també en la pròpia identitat personal. L’home es valora no aïllant-se, sinó posant-se en relació amb els altres i amb Déu». [12] L’home s’explica satisfactòriament a si mateix només dins del teixit social en què desplega els seus afectes.

Això passa perquè l’amistat, quan busca ser autèntica, intenta no barrejar-se amb un afany de possessió de l’altre. Al contrari, en haver experimentat aquest gran bé, sap el que té per oferir a altres persones: una amistat autèntica és escola de més amistats, ens ensenya a gaudir de la companyia de les altres persones encara que, naturalment, no amb totes s’arribi a tenir la mateixa proximitat. C. S. Lewis notava que «la veritable amistat és el menys gelós dels amors. Dos amics se senten feliços quan se’ls uneix un tercer, i tres quan se’ls uneix un quart, sempre que el nouvingut estigui qualificat per ser un veritable amic. Poden dir llavors, com diuen les ànimes beneïdes en el Dante, “aquí n’arriba un que augmentarà el nostre amor”; perquè en aquest amor “compartir no és treure”». [13] Fins i tot arriba a comparar-ho amb la imatge que ens podem fer del cel, ja que allà cadascun dels benaventurats augmentarà el goig de tots, comunicant la seva singular visió de Déu als altres.

***

Sant Agustí, a les seves Confessions, quan recorda amb certa nostàlgia un grup d’amics seus, diu sense contenir l’emoció: «De molts en podríem fer un de sol». [14] Relata que el que els unia eren llargues converses acompanyades de rialles, servir-se mútuament amb bona voluntat, llegir coses junts i, fins i tot, els desacords sobtats que ajudaven a posar el focus en tot el que tenien en comú; recorda les amargues sensacions davant de l’absència d’algun d’ells, que després es veien compensades per l’alegria de la seva arribada. «La felicitat personal no depèn dels èxits que aconseguim, sinó de l’amor que rebem i de l’amor que donem»; [15] depèn de sentir-nos estimats i de tenir una llar, on la nostra sola presència és insubstituïble, a la qual sempre podem tornar, passi el que passi. És el que sant Josepmaria volia que fossin les cases dels seus fills i filles. Precisament en aquests termes es recorda la primera tasca apostòlica de l’Opus Dei a Madrid, l’any 1936: «Si al pis de Luchana s’hi anava per invitació, en canvi s’hi estava per amistat»; [16] aquest és l’amable vincle que, humanament, és capaç de mantenir la unitat. «Si us estimeu, cadascuna de les nostres cases serà la llar que jo he vist, el que jo vull que hi hagi a cadascun dels nostres racons. I cadascun dels vostres germans tindrà una gana santa d’arribar a casa, després de la jornada de feina; i després tindrà ganes de sortir al carrer, a la guerra santa, a aquesta guerra de pau». [17]

Andrés Cárdenas M.

Notes

1 Mercedes Montero, En vanguardia, Rialp, Madrid, 2019, p. 79.

2 Sant Joan Crisòstom, In Matthaeum homiliae 32, 7.

3 Monsenyor Fernando Ocáriz, Carta 1.IX.2019, núm. 14.

4 Sant Josepmaria, apunts presos en una reunió familiar, 29.V.1974.

5 José Miguel Perdo-Sanz, Isidoro Zorzano, Ediciones Palabra, Madrid, 1996, p. 86.

6 Ibídem, p. 112-113.

7 Ibídem, p. 118.

8 Sant Josepmaria, Instrucción sobre la obra de San Miguel, núm. 101.

9 José Miguel Cejas, Amigos del fundador del Opus Dei, Palabra, Madrid, 1992, p. 47.

10 J. Ratzinger, La sal de la tierra, Palabra, Madrid, 1997, p. 206.

11 Monsenyor Fernando Ocáriz, Carta 1.IX.2019, núm. 14.

12 Benet XVI, carta encíclica Caritas in veritate, núm. 53.

13 C. S. Lewis, Los cuatro amores, Rialp, Madrid, 2007, p. 73.

14 Sant Agustí, Confessions, IV, 8.

15 Monsenyor Fernando Ocáriz, Carta 1.IX.2019, núm. 17.

16 José Luis González Gullón, DYA, Rialp, Madrid, 2016, p. 196.

17 Crónica 1956, VII, p. 7.

Tornar a l'índex

Mireu quins bons amics

Corren els últims anys del segle II. Els cristians que viuen en l’Imperi Romà són perseguits amb violència. Un jurista anomenat Tertul·lià, que havia abraçat el cristianisme feia poc temps, surt en defensa dels seus germans en la fe, als quals ara coneix més de prop. I ho fa a través d’un tractat en el qual busca informar els governadors de les províncies romanes sobre la veritable vida dels qui eren acusats injustament. Ell mateix havia admirat els cristians malgrat que no ho era, especialment els màrtirs; però ara, recollint l’opinió de molts, Tertul·lià resumeix en un comentari el que es diu sobre aquelles petites comunitats: “Mireu com s’estimen entre ells!”. [1]

Són molts els testimonis d’aquesta amistat que vivien els primers cristians. Poc abans, acabat de començar el mateix segle, el bisbe sant Ignasi d’Antioquia, mentre es dirigia a Roma per al seu martiri, va escriure una carta al jove bisbe Policarp. A la carta, entre altres consells, l’exhorta a apropar-se «amb mansuetud» als que són lluny de l’Església, ja que no tindria mèrit estimar només «els bons deixebles».[2] Efectivament, sabem que Crist es fa present en la història a través de la seva Església, dels seus sagraments, de la Sagrada Escriptura, però també a través de la caritat amb què els cristians tractem els qui ens envolten. L’amistat és un d’aquests «camins divins de la terra»[3] que Déu ha obert quan s’ha fet home, amic dels seus amics. És un terreny en què es palpa, de manera especial, aquesta cooperació misteriosa entre la iniciativa de Déu i la nostra correspondència.

Per això, perquè Crist arribi als altres a través de les nostres relacions, és important créixer en la virtut i en l’art de l’amistat; desplegar la capacitat d’estimar els altres i d’estimar amb els altres; deixar que la nostra vida s’adapti a aquesta il·lusió de compartir-la amb els altres. Procurem, per tant, que el nostre caràcter es formi —o es reformi— per fer-nos amables i bastir ponts. Volem que fins i tot els nostres gestos, la nostra manera de parlar, de treballar o de moure’ns afavoreixin la trobada amb els altres. Tot això, comptant sempre amb la nostra manera de ser i amb les nostres limitacions personals, ja que existeixen infinites de maneres de ser un bon amic.

Un al costat de l’altre

Deia C. S. Lewis que ens imaginem «els enamorats mirant-se cara a cara, i en canvi els amics, l’un al costat de l’altre mirant endavant»,[4] cap a quelcom per fer, que assolir junts. Un amic no només estima l’amic, sinó que estima amb ell; s’apassiona amb les activitats, els projectes i els ideals valuosos de l’altra persona. Aquella amistat moltes vegades brolla simplement compartint tasques que són veritables béns comuns i, així, els amics creixen junts en les virtuts necessàries per assolir-los.

En aquest sentit, és de molta ajuda entusiasmar-se amb coses bones, tenir ambicions nobles. Es pot tractar d’una empresa professional o acadèmica; d’una iniciativa cultural, educativa o artística, des de llegir o escoltar música en grup fins a promoure activitats per al gran públic; de formes de servei social o cívic; també es pot tractar d’una iniciativa formativa, com un club juvenil o familiar, o una activitat destinada a la difusió del missatge cristià. L’amistat es consolida també compartint tasques domèstiques, com ara decorar, cuinar, fer bricolatge, jardineria i, per descomptat, amb la pràctica d’algun esport, excursions, jocs i altres aficions. Totes aquestes activitats són una ocasió per gaudir en companyia, en què a poc a poc creixen la confiança i l’obertura mútua cap a altres dimensions de la mateixa vida. Al final, és difícil —i, fins i tot, potser innecessari— saber si fem totes aquestes coses per estar amb els nostres amics o si tenim amics per fer coses bones amb ells.

En canvi, qui afronta la vida d’una manera merament funcional, pensant-ho tot des del punt de vista pràctic, veurà molt disminuïda la seva capacitat per fer amics. Podrà tenir, a tot estirar, col·laboradors en certes tasques útils o còmplices per passar l’estona. És llavors quan s’instrumentalitza l’amistat, ja que se la posa només al servei d’un projecte centrat en un mateix.

«Així hauria de ser»

Però l’amistat no és només fer coses junts. Ha de ser «amistat “personal”, sacrificada, sincera: de tu a tu, de cor a cor».[5] Encara que entre els amics no fan falta les paraules en tot moment, és propi dels amics conversar. I és tot un art aprendre a suscitar bones converses, amb una persona o amb diverses. Per això, qui vol créixer en amistat evita l’activisme frenètic i busca temps propicis per estar junts, sense mirar rellotges ni telèfons mòbils. Si busquem facilitar aquest intercanvi personal, tampoc no és indiferent el lloc, l’ambient. Per això ajuda disposar d’espais comuns, amb racons que acompanyin les trobades entre persones. Sant Josepmaria donava una gran importància a la instal·lació material dels centres de l’Obra, perquè havien de facilitar materialment l’ambient d’amistat, amb el seu bon gust i aire familiar.

Convidar algú a unir-se a un grup d’amics, perquè comparteixi una experiència inspiradora o les seves reflexions sobre un tema interessant, habitualment contribueix a fer que el nivell de la conversa millori amb naturalitat. També ajuda emprendre lectures en comú, ja que suposa participar d’aquest gran debat amb els autors del present i del passat, en què es congreguen tants possibles nous companys de viatge. No menys important —i reflecteix una profunda veritat sobre l’home— és el fet que l’amistat ens reuneix sovint al voltant d’una taula per gaudir junts de bons aliments i d’alguna beguda que alleugereixi l’esperit. Tantes vegades, en aquelles llargues converses, anticipem el cel: «De sobte percebem quelcom: sí, això seria precisament la veritable vida, així hauria de ser».[6]

Però la veritable amistat no se satisfà només amb la xerrada entre els que formen un grup d’amics. També demana moments de solitud, de certa intimitat, en què es pugui parlar «de cor a cor». Els bons amics i familiars comprenen aquesta necessitat i obren aquest espai sense enveges ni recels. Així es crea el context propici per a les «discretes indiscrecions»,[7] per al consell mutu, per a la confidència. D’aquests moments també se serveix Déu per acompanyar espiritualment les ànimes i fins i tot per obrir «insospitats horitzons de zel»[8] als amics, com pot ser compartir una missió divina al món.

L’amistat en un món agitat

És bo considerar també, amb realisme, alguns trets de la nostra cultura contemporània que suposen un repte per a la manera en què vivim l’amistat. Cal dir, en primer lloc, que no es tracta d’obstacles insalvables. D’una banda, perquè tenim tota la gràcia de Déu. Però també perquè és fàcil veure que allà on l’amistat és menys freqüent i profunda, és més necessària i és desitjada de manera més intensa pels cors dels homes i de les dones. Parafrasejant sant Joan de la Creu, podríem dir: «On no hi ha amistat, posa-hi amistat i en trauràs amistat».

Pensem, per exemple, en el to excessivament competitiu d’algunes professions o ambients. Això de vegades es tradueix en una mentalitat pragmàtica o desconfiada, encara que estigui envoltada d’una bona educació merament externa. Sembla que si es treballa amb una altra actitud, el resultat serà que els altres s’aprofitaran de nosaltres. Certament, no podem ser ingenus, però un ambient així necessita ser purificat des de dins, amb persones que mostrin una manera diferent de viure. No fa falta pressionar, cridar, enganyar o aprofitar-se dels altres per aconseguir metes laborals. Un cristià sempre té present que el treball és servei. Per això, aspira a ser un cap, un col·lega, un client o un professor del qual es pot arribar a ser un bon amic, sense que es deixin de respectar les normes pròpies de cada professió.

També podrem aconseguir ambients propicis per a l’amistat evitant que s’encomanin d’un estrès, un activisme o una dispersió excessius. És veritat que, en el nostre món agitat, de vegades és difícil aconseguir la serenitat necessària per tenir noves amistats; també perquè, fins i tot quan es descansa, l’atrafegament acostuma a anar unit a modes de desconnexió. Precisament aquesta és una oportunitat per oferir als altres —amb humilitat i coneixent la nostra fragilitat— un exemple atractiu, propi de qui «llegeix la vida de Jesucrist»:[9] caminar tranquils, somriure, gaudir del moment, contemplar, descansar amb coses senzilles, tenir creativitat per fer plans alternatius, etc.[10]

Esperar en el que ens uneix

Mantenir una «actitud positiva i oberta, davant la transformació actual de les estructures socials i de les formes de vida»,[11] com recomanava sant Josepmaria, facilita l’amistat amb moltes persones, també quan hi ha distàncies generacionals. A més, és necessari un amor profund a la llibertat aliena, sense caure en rigideses quan alguna cosa admet ser vista de moltes maneres. «Certes maneres d’expressar-se —recorda el prelat de l’Opus Dei— poden enterbolir o dificultar la creació d’un ambient d’amistat. Per exemple, ser massa categòric quan s’expressen les opinions pròpies, donar l’aparença que pensem que els propis plantejaments són els definitius, o no interessar-se activament pel que diuen els altres, són maneres d’actuar que tanquen en un mateix».[12]

És veritat que, en diversos llocs, s’ha estès una visió de la vida en què és difícil acceptar alguns principis bàsics de la llei moral. Això suposa que, de vegades, fins i tot es negui la possibilitat mateixa de l’amor de benevolència: desitjar el bé de l’altre per si mateix. Potser aquest plantejament troba en les relacions humanes només un càlcul d’utilitat o sentiments de simpatia sense massa fonament. Això, com és lògic, es pot convertir en font d’incomprensió i fins i tot de conflicte.

És important, davant d’aquesta situació, no confondre el diàleg propi de l’amistat amb l’argumentació filosòfica, jurídica o política; el diàleg amistós no suposa intentar convèncer l’altre de les nostres idees, fins i tot quan aquestes idees siguin formulacions clàssiques o magisterials d’algun tipus de veritat. I això no significa «no anomenar les coses pel seu nom» o perdre la capacitat de discernir el bé del mal. El que passa és que els nostres raonaments tenen valor dins d’un diàleg només quan es parteix d’algun principi o autoritat comú.[13] Tot i que en l’amistat també hi ha temps per a la conversió personal, d’ordinari és millor buscar els punts d’acord en lloc de subratllar el que ens separa; és el lloc per oferir la nostra pròpia experiència, sense grans elaboracions intel·lectuals, amb tota la força de qui comparteix les seves preocupacions, tristeses i alegries. I sempre és important escoltar, perquè l’amistat —com deia sant Josepmaria— més que en donar està en comprendre.[14]

Ens pot ajudar notar que, la major part del temps, la majoria de les persones viuen mogudes pels desitjos profunds de tot cor humà: estimar i ser estimades. Aquest desig insaciable de sentit, d’unitat, de plenitud, encara que pugui ser anestesiat durant molt de temps per múltiples raons, sempre es torna a manifestar. El bon amic —tot i que no sempre sigui plenament correspost— sap esperar; sap ser-hi quan els mateixos esquemes entren en crisi i el cor s’obre a la llum que ha intuït precisament en l’afecte de l’altre.

Una imatge de la paciència de Déu

Sant Pau, en el famós himne de la caritat que escriu en la seva Epístola als corintis, assenyala que «El qui estima és pacient (1 Co 13, 4). Per això, el prelat de l’Opus Dei ens recorda que «una amistat té molt de do inesperat, i per això també cal paciència. De vegades, certes males experiències o prejudicis poden fer que la relació personal amb algú que tenim a prop tardi un temps a arribar a convertir-se en amistat. També ho poden fer difícil el temor, els respectes humans o una actitud de prevenció. És bo intentar posar-se al lloc dels altres i tenir paciència».[15]

Sant Josepmaria animava sempre a anar «al pas de Déu». En la seva vida és innegable l’audàcia apostòlica amb què vivia, la gosadia —també humana— amb què sortia a la trobada de les persones, encara que estiguessin molt lluny, fins i tot posant en perill la seva vida. N’hi ha prou amb pensar en aquella conversa amb Pascual Galbe, un jutge amic que havia conegut durant la seva etapa universitària; eren temps de persecució religiosa i el sacerdot va esquivar diversos perills quan va anar al seu domicili a Barcelona amb l’única intenció de retrobar-se amb el seu amic. En una conversa prèvia, pels carrers de Madrid, Galbe li havia preguntat: «Què vols de mi, Josepmaria?». I el fundador de l’Opus Dei va respondre: «Jo et vull a tu. No necessito res. Només vull que siguis un home bo i just.» I el mateix li va tornar a demostrar en la següent ocasió, quan hi va anar per escoltar les seves confidències en aquells moments difícils, sense deixar-lo d’ajudar a trobar la veritat.[16]

El fundador de l’Opus Dei no deixava de recomanar aquella paciència «que ens empeny a ésser comprensius amb els altres, persuadits que les ànimes, com el bon vi, milloren amb el temps»;[17] hem de procurar tenir amb els altres la mateixa paciència que Déu té amb nosaltres. I és que, com va recordar Benet XVI, «el món és redimit per la paciència de Déu i destruït per la impaciència dels homes».[18] Tenir paciència no vol dir que no patim, de vegades, per la falta de correspondència d’altres persones al nostre afecte, o perquè veiem algun amic emprendre camins que probablement no sadollaran els seus desitjos de felicitat. Es tracta, en realitat, de patir amb el cor de Jesús, d’identificar-nos cada vegada més amb els seus sentiments, sense deixar-nos portar per la tristesa o la desesperança.

L’experiència del perdó dels amics és motiu d’esperança en els moments més foscos de la vida. La certesa que un amic ens espera, malgrat les nostres insolències, és per a nosaltres la viva imatge de Déu: aquest primer amic que espera que tornem als seus braços de Pare i que sempre ens perdona.

Ricardo Calleja

Notes

1 Tertul·lià, Apologètic, XXXIX.

2 Cf. Sant Ignasi d’Antioquia, Carta a Policarp, II.

3 Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 314.

4 C. S. Lewis, Los cuatro amores, Rialp, Madrid, 2017, p. 78.

5 Sant Josepmaria, Solc, núm. 191.

6 Benet XVI, carta encíclica Spe Salvi, núm. 11.

7 Cf. sant Josepmaria, Camí, núm. 973.

8 Ibídem.

9 Sant Josepmaria, Camí, núm. 2.

10 Cf. Francesc, carta encíclica Laudato si’ núm. 222-223.

11 Sant Josepmaria, Solc, núm. 428.

12 Mons. Fernando Ocáriz, Carta 1.XI.2019, núm. 9.

13 Sant Tomàs d’Aquino, Quodlibet IV, q. 9, a. 3.

14 Cf. Sant Josepmaria, Solc, núm. 463.

15 Mons. Fernando Ocáriz, Carta 1.XI.2019, núm. 20.

16 Cf. Jordi Miralbell, Días de espera en guerra, Palabra, Madrid, 2017, p. 75; 97 i següents.

17 Sant Josepmaria, Amics de Déu, núm. 78.

18 Benet XVI, Homilia 24.IV.2005, missa de l’inici del seu pontificat

Tornar a l'índex