Žiť s vedomím, že máme poslanie (I a II)

Lucas Buch

PRVÁ ČASŤ

Žiť s vedomím, že máme poslanie, znamená uvedomovať si, že nás Pán posiela, aby sme odovzdávali jeho Lásku ľuďom okolo seba. Predpokladá to rozhodovať sa vždy pod vedením Ducha Svätého s ohľadom na toto poslanie, pretože dáva rozmer a zmysel nášmu putovanie po tejto zemi.

V prvých kapitolách Skutkov apoštolov je popisovaná scéna, ktorá dodnes nestratila nič na svojej pôsobivosti. Apoštoli sú po svojom uväznení zázračným spôsobom vyslobodení anjelom, ale namiesto toho aby ušli pred právomocou, vracajú sa do chrámu kázať. Sú opäť zatknutí a predvedení pred veľradu. Veľkňazi sú prekvapení tým, čo vidia, a hovoria: "Prísne sme vám predsa prikázali, že v tom mene už nesmiete učiť." Apoštoli sa však nenechávajú zastrašiť a odpovedajú: "Viac treba poslúchať Boha ako ľudí" (Sk 5, 28- 29).

Prví kresťania po nich túto hlbokú vieru zdedili. Existuje o tom rad dokladov v Skutkoch apoštolov a dostatočne veľavravné sú aj dejiny prvých storočí kresťanstva. Opakovane sa pri tom stretávame s jednou a tou istou potrebou vyjadrenou s prirodzenosťou toho, čo je pravdivé: "Je predsa nemožné, aby sme nehovorili o tom, čo sme videli a počuli" (SK 4, 20). Kresťania dokážu znášať tresty, sú dokonca ochotní podstúpiť aj smrť, a napriek tomu nestrácajú radosť. V ich srdciach je akási naplnenosť a Život, čosi, čo ich robí šťastnými, čo im ani smrť nemôže vziať a čo nemôžu neposúvať ďalej. Pred nami, ktorí sme sa stali členmi cirkvi oveľa neskôr, v tejto súvislosti vyvstáva otázka, či to všetko máme považovať za vec minulosti, alebo prežívať podobne?

Aktuálnosť výzvy

Možno sa nám zdá, že medzi nami a prvými kresťanmi je priepastný rozdiel, že oni boli na takom stupni svätosti, na aký sa my sotva kedy dostaneme, že fyzická blízkosť Ježiša Krista (či aspoň niektorého z dvanástich apoštolov) z nich urobila ľudí takmer bez poškvrny a naplnila ich zápalom, ktorý nikto a nič nemohlo uhasiť. V skutočnosti však stačí otvoriť evanjelium, aby sme si uvedomili, že to tak nie je.

Apoštoli sa často správali ako my, teda ako nedokonalí ľudia. Neprešli ani žiadnou zvláštnou intelektuálnou prípravou: prvých sedemdesiatdva učeníkov je s Ježišom ešte len niekoľko týždňov, keď ich posiela (pred sebou k izraelskému národu) (porov. Lk 10,1-12). V jednom však majú kresťania prvotnej Cirkvi úplne jasno: ich Pán Ježiš Kristus za každého z nich zomrel a vstal z mŕtvych, postúpil im Dar Ducha Svätého a spolieha na to, že s ich pomocou dôjdu k spáse všetci ľudia. Nie je to teda otázka znalostí alebo nejakých výnimočných podmienok pre apoštolát; ide len o to prijať Kristovu výzvu, otvoriť sa jeho Daru a svojím životom na neho odpovedať. Snáď preto nám chcel pápež František slovami svätého Pavla pripomenúť, že Pán "si nás vyvolil, aby sme boli pred jeho tvárou svätí a nepoškvrnení v láske" (Ef 1, 4) ". [1]

Cirkev si bola v každej dobe vedomá toho, že dostala od Krista výzvy a spolu s nimi aj úlohy. Ona sama je navyše tou výzvou a tou úlohou: Cirkev "je svojou podstatou misionárska, pretože odvodzuje svoj pôvod z poslania Syna a z poslania Ducha Svätého podľa plánu Boha Otca". [2] Nejde o nejaké krásne prianie či ľudské snaženie, jej "poslanie je pokračovaním a dejinným rozvíjaním poslania samého Krista". [3] Inými slovami Cirkev a každý z jej členov pokračuje v poslaní Krista, ktorý prišiel na zem, aby sprítomnil a dovŕšil Božiu Lásku ku všetkým tvorom. Cirkev môže v jeho poslaní pokračovať preto, že Pán jej - a teda aj nám - posiela Ducha Svätého, počiatok tejto Lásky.

Teda aj my sme boli povolaní. Náš život spočíva v tom, že máme úlohu vo svete a pre svet. Náš duchovný život a náš názor na apoštolát sa zmení, ak sa pozrieme na neho z tohto hľadiska. Pán nás vyhľadal a teraz nás vysiela do sveta, aby sme sa o získanú spásu podelili so všetkými ľuďmi. "Choďte a hlásajte evanjelium ... ja som s vami ... To povedal Ježiš ... a povedal to tebe." [4] Povedal to mne, povedal to každému z nás. V Božej prítomnosti si preto môžeme povedať: "Som kresťan, pretože Boh ma povolal a poslal ..." V sile jeho Ducha potom môžeme z celého srdca odpovedať slovami žalmu: "Tu som, Pane, aby som splnil tvoju vôľu!" (Porov. Ž 40 , 8-9)

Splniť naliehavý Kristov príkaz

Keď svätý Josemaría cestoval v päťdesiatych rokoch po Európe a navštevoval prvých členov Opus Dei, ktorí sa vydali rozvíjať apoštolskú činnosť Diela do rôznych krajín, "viedol často pre tých, ktorí ho na jeho cestách sprevádzali, popoludňajšiu modlitbu a pri nej rozoberal úryvok z evanjelia, v ktorom Pán hovorí apoštolom: Vybral som vás, aby ste išli ..., ut eatis ". [5] Tieto slová boli jeho akýmsi refrénom. Snažil sa, aby Ježišove slová našli odozvu v srdciach jeho priateľov, aby sa upevnili v pravde, ktorá dávala zmysel ich životu, a aby v sebe udržiavali živý zmysel pre poslanie, ktoré uvádzalo do pohybu ich celý život: "Nie vy ste si vyvolili mňa, ale ja som si vyvolil vás a ustanovil som vás, aby ste išli a prinášali ovocie a aby vaše ovocie zostalo. "(Jn 15, 16).

Pánova výzva po celé stáročia naďalej zaznieva v našich srdciach - a v srdciach všetkých kresťanov

Už sme čítali a počuli mnoho príbehov o tých, ktorí sa ako prví vydali za Pánom v Opus Dei: o prvom krúžku v útulku Porta Coeli; o prvých študentských domovoch na ulici Ferraz; o intenzívnom rodinnom živote, ktorý sa svätý Josemaría snažil pestovať v dramatických rokoch občianskej vojny; o prvej expanzii po Španielsku; o príchode do Ríma; o rýchlom rozšírení po celom svete ... Všetci tí mladí a už nie tak mladí ľudia nasledovali zakladateľa, pretože vedeli, že tým odpovedajú na Božie volanie. Prostredníctvom Diela našli Ježiša Krista a objavili poklad, pre ktorý im stálo za to obetovať celý život. Našli Kristovu Lásku a prijali poslanie vnášať túto Lásku do celého sveta, odovzdávať jej teplo ďalším ľuďom a jej božským plameňom zapaľovať ich srdcia. Nebolo treba, aby im to niekto pripomínal, sami túžili po tom, aby sa oheň tejto Lásky rozšíril, čo je úplne pochopiteľné, pretože "dobro vždy tiahne k tomu, aby sa zdieľalo. Každá autentická skúsenosť pravdy a krásy sa sama šíri ". [6]

Niektorí z nich boli mladí a nadšení, iní mali možno chladnejšiu hlavu a boli racionálnejší. Všetci však boli presvedčení o tom, že onen mladý kňaz budoval Dielo na výslovné Božie želanie. Preto dokázali odpovedať na Pánovu výzvu, všetko nechať a ísť za Ním. Zakúsili to, čo im svätý Josemaría často hovorieval: "Nezabudnite, deti moje, že nie sme duše, ktoré sa spojili s inými dušami v snahe vykonať niečo dobré. Je to veľa ..., ale je to málo. Sme apoštoli, ktorí plnia naliehavý Kristov príkaz. "[7] Pretože nasledovali Ježiša úplne slobodne, nevnímali tento príkaz ako záťaž, skôr naopak. Prežívali zakladateľove slová: "Toto nadprirodzené presvedčenie o božskom charaktere nášho podniku nám nakoniec dodá tak silné nadšenie a lásku k Dielu, že sa budete cítiť přešťastný, že sa môžete obetovať pre jeho uskutočnenie." [8] Nepotrebovali, aby im niekto vysvetľoval zmysel týchto slov, pretože nimi žili.

Nerobíme apoštolát, sme apoštoli!

Spomínanie na príhody, ktoré sa udiali v začiatkoch Diela, nás rozhodne nenecháva chladnými. Od čias, kedy apoštoli kázali, už uplynulo veľa storočí, od založenia Diela neubehlo ešte ani sto rokov. Dejiny cirkvi nám pomáhajú pochopiť, že Pánova výzva po celé stáročia naďalej zaznieva v našich srdciach - a v srdciach všetkých kresťanov. Do života nám vstúpila Láska, boli sme uchvátení Kristom (porov. Flp 3,12). Teraz je na nás, aby sme túto Lásku prijali a nechali sa Kristom premeniť. Jedno totiž súvisí s druhým: čím viac bude náš život sústredený na Krista, tým viac "sa posilní misijná povaha nášho povolania prežívaného v úplnej a radostnej odovzdanosti". [9]

Prví členovia Diela sa podobne ako prvý kresťania stretli s Ježišom Kristom, pevne sa primkli k jeho Láske a k predkladanému poslaniu a boli svedkami toho, ako sa ich život neuveriteľným spôsobom premenil. Naplnilo sa na nich, čo nám pripomenul Otec krátko po svojom zvolení: "Máme slobodu milovať Boha, ktorý volá, Boha, ktorý je láska a ktorý do nás lásku vkladá, aby sme mohli milovať jeho aj ostatných. Vďaka tejto láske si plne uvedomujeme svoje poslanie, ktorým nie je apoštolát vykonávaný sporadicky a príležitostne, ale apoštolát vykonávaný sústavne a na základe povolania, chápanom ako ideál nášho života '. "[10]

Máme slobodu milovať Boha, ktorý volá, Boha, ktorý je láska a ktorý do nás lásku vkladá, aby sme mohli milovať jeho aj ostatných

Apoštolské poslanie napĺňa celý život, a preto nie je nejakou zvonku uloženou úlohou ani príťažou, ktorú treba pridať k ostatným bežným povinnostiam. Je presným vyjadrením našej identity, ktorú nám Kristova výzva odhalila: "Nerobíme apoštolát, sme apoštoli!" [11] Napĺňaním tohto poslania sa naša apoštolská identita posilňuje. Stálym zdrojom inšpirácie je v tomto ohľade život svätého Pavla. Ak si prečítame rozprávanie o jeho cestách, zaujme nás, že jeho poslanie nie vždy dosiahlo očakávané výsledky. Napr. na svojej prvej ceste je v Antiochii v Pisídii zavrhnutý tamojšími Židmi a neskôr vyhnaný z mesta. Je nútený utiecť z Ikónia, pretože mu hrozí smrť. V jednom lykaonskom meste je kameňovaný ... (porov. Sk 13-14).

Apoštol pohanov však napriek tomu nestráca zo zreteľa výzvu, s ktorou sa na neho Ježiš obrátil na ceste do Damasku, kde ju potom upresnil. Neúnavne teda hlása: "Kristova láska nás ženie!" (2 Kor 5,14). Keď píše kresťanskej obci, ktorá ho ešte nepozná, nebojí sa dokonca predstaviť ako "Pavol, služobník Krista Ježiša, povolaný za apoštola, vybraný hlásať Božie evanjelium" (Rim 1,1). Je "povolaný za apoštola". Vzápätí sa na členov spomínanej kresťanskej obce obracia ako na "povolaní Ježišom Kristom (...), Bohom milovaným, povolaným svätým" (Rim 1,6-7). Pavol sa cíti byť povolaný Bohom a rovnako tak si je vedomý tým, že sú povolaní aj všetci veriaci. [12] Vedomie poslania je pre neho podnetom k bratstvu, ktoré presahuje pozemské putá. Aj my by sme mohli na otázku: "Kto som ja?" Odpovedať: "Som niekto, kto je milovaný Bohom a spasený Ježišom Kristom. Som povolaný za apoštola, vyzvaný k tomu, aby som ľuďom prinášal prijatú Lásku. Preto pre mňa apoštolát nie je úlohou, ale nutnosťou. "Od tej doby čo sme sa stretli s Ježišom Kristom, vieme, že sme soľou a svetlom sveta a že preto nemôžeme nepôsobiť a predísť vnášaniu svetla tam, kde sme. Je to objav, ktorý zásadne premení náš duchovný život, ktorý však môžeme urobiť iba my sami.

V sile Ducha Svätého

Keď vo svojom živote objavíme Pána, keď zistíme, že sme milovaní, povolaní a vyvolení a keď sa rozhodneme, že budeme Pána nasledovať, "je to ako by sa v nás rozsvietilo svetlo. Je to akýsi tajomný impulz, ktorý núti človeka k tomu, aby zameral svoje najlepšie schopnosti na činnosť, ktorá postupne nadobudne podobu povolania. "[13]

Apoštolským poslaním akoby sa v nás predovšetkým "rozsvietilo svetlo". Temnota bytia spočívajúca v tom, že nepoznáme s istotou zmysel nášho života, sa rozplynie. Výzva Ježiša Krista nám umožňuje pochopiť vlastnú minulosť a zároveň pred nami rozprestiera jasnú cestu. Sám Ježiš tak prežil svoj život na zemi. Keď ho na nejakom mieste prosí, aby zostal, vie, že musí pokračovať v ceste, "lebo na to bol poslaný" (porov. Lk 4,43). Ani tvárou v tvár svojmu utrpeniu nestráca pokoj a dôveru a rímskemu sudcovi bez váhania odpovedá: "Ja som sa na to narodil a na to som prišiel na svet, aby som vydal svedectvo pravde." (Jn 18,37)

Žiť s vedomím, že máme poslanie, znamená uvedomovať si, že sme Pánom posielaní odovzdávať jeho lásku ľuďom okolo seba. Preto sme boli stvorení. Znamená to tiež rozhodovať sa vždy podľa tohto poslania, ktoré dáva obsah a zmysel nášmu putovaniu po tejto zemi. Môžu sa objaviť ťažkosti, prekážky, protivenstvá, môžu prísť temné chvíle; ale hviezda ukazujúca sever bude aj naďalej žiariť na nebi. Môj život má zmysel, existuje svetlo, ktoré ma vedie.

Svetlo poslania je súčasne podnetom. Nefunguje však ako ľudská sila. V našom živote budeme určite prežívať okamihy nadšenia a budeme horieť túžbou odovzdávať Kristov oheň ľuďom okolo seba. Avšak každý, kto už nejaký ten čas ide za Pánom, vie, že také nadšenie nie je stále. Nie je na tom vôbec nič zlého, je to ľudské a svätci sú tými prvými, ktorí niečo také zakúsili. Pre príklad nemusíme chodiť príliš ďaleko, vidíme to v živote blahoslaveného Álvara del Portilla. Je známe, že krátko po tom, čo požiadal o prijatie do Diela, bol nútený napísať zakladateľovi o tom, že ho nadšenie opustilo. [14]

Nesmieme strácať zo zreteľa, že skutočná sila a dynamika, ktorý nám pomáha vyjsť zo seba a slúžiť ostatným, "nie je stratégiou, ale silou Ducha Svätého, nestvorenej Lásky". [15] "Žiadna motivácia nebude dostatočná, pokiaľ nebude v srdciach planúť oheň Ducha," [16] takže "k tomu, aby sme si uchovali živú misijná horlivosť, je potrebná rozhodná dôvera v Ducha Svätého, pretože on nám prichádza na pomoc našej slabosti (Rim 8 , 26). Takáto veľkorysá dôvera sa však musí živiť, a preto ho musíme ustavične vzývať ". Veriaci z Opus Dei ho denne vzývajú pri svätej omši a v niektorých modlitbách, napr. v ruženci a v Preces Diela. Tiež nám môže pomôcť nejaká konkrétna modlitba k Duchu Svätému, napr. Veľkonočné sekvencie, hymnus Veni Creator Spiritus či iné z mnohých modlitieb, ktoré boli Duchu Svätému v priebehu storočí venované. Vo všetkých týchto modlitbách ho prosíme, aby prišiel, aby nás premenil, aby nás naplnil Pánovou Láskou a silou. Prosíme ho: "Duch lásky, stvoriteľ a posvätiteľ duší, ktorého hlavným dielom je pretvoriť nás v Ježišovu podobu, pomôž mi podobať sa Ježišovi, myslieť ako Ježiš, hovoriť ako Ježiš, milovať ako Ježiš, trpieť ako Ježiš, konať ako Ježiš." [ 17]

Premieňajúca sila Ducha Svätého nám dá srdce, ktoré bude horieť ako srdce Ježiša Krista, takže sa apoštolské poslanie stane krvou, ktorá bude prúdiť v našom srdci a postupne sa sformuje do činnosti, ktorá s pribúdajúcimi skúsenosťami dostane obrysy povolania. Ak sa necháme viesť Božou Láskou, ak budeme vnímaví k jeho vnuknutiam a ak odpovieme na jeho nenásilné náznaky, stane sa apoštolát povolaním, na ktorom bude stáť naša vlastná identita. Nebudeme mať potrebu dávať si apoštolát za úlohu a ani nebudeme potrebovať nejaké konkrétne miesto alebo kontext na to, aby sme konali ako apoštoli. Tak ako niekto je lekárom - a nielen človekom, ktorý pracuje ako lekár - a nikde a nikdy im byť neprestáva (v autobuse, kde niekomu príde nevoľno, na dovolenke, počas týždňa aj cez víkend atď.), Tak sme my všade a za všetkých okolností apoštolmi. V podstate je to veľmi jednoduché, ide o to byť tým, čím už sme: "Veď všetci, ktorých vedie Boží Duch, sú Božími synmi" (Rim 8,14). To najdôležitejšie je, aby sme boli otvorení pôsobeniu Ducha Svätého, "aby sme rozpoznali, ako môžeme lepšie plniť poslanie, ktoré sme dostali pri krste" [18] a v ktorom sa má realizovať celý náš život.

[1] Pápež František, Ex.Ap. Gaudete et Exultate, 19-III-2018, č. 2.

[2] Concilio Vaticano II Vatikánsky Koncil, Dekrét Ad Gentes, 7-XII-1965, č. 2.

[3] Porov., n. 5.

[4] Sv. Josemaría, Cesta, č. 904.

[5] A. Vázquez de Prada, Zakladateľ Opus Dei, vol. 3, Rialp, Madrid 2003, s. 339

[6] Pápež František, Ex.Ap. Evangelii Gaudium, 24-XI-2013, č. 9.

[7] Sv. Josemaría, Instrucción 19-III-1934, n. 27.

[8] San Josemaría, Instrucción 19-III-34, n. 49, v A. Vázquez de Prada, Zakladateľ Opus Dei, vol. 1, Rialp, Madrid 1997, 576.

[9] F. Ocáriz, pastoračný list, 14-II-2017, č. 8.

[10] Porov., n. 9.

[11] Porov.

[12] YouCat, č. 121.

[13] Sv. Josemaría, List 9-I-1932, č. 9.

[14] Porov. Sv. Josemaría, Cesta. Kritické – historické vydanie, komentár k č. 994.

[15] F. Ocáriz, pastoračný list, 14-II-2017, č. 9.

[16] Pápež František, Ex.Ap. Evangelii Gaudium, 24-XI-2013, č. 261 a 280

[17] A. Riaud, La acción del Espíritu Santo en las almas.

[18] Pápež František, Ex.Ap. Gaudete et Exultate, 19-III-2018, n. 174.

DRUHÁ ČASŤ

Hybnou silou apoštolátu je láska, ktorá je Božím darom: „V každom kresťanovi, dieťati Božom, sú priateľstvo a láska jedno: božské svetlo, ktoré zahrieva“ (Vyhňa, 565). Cirkev rastie predovšetkým prostredníctvom lásky svojich veriacich; až potom nasleduje ako plod tejto lásky štruktúra a organizácia, ktoré jej majú slúžiť.

Svätý Lukáš farbisto opisuje život prvých veriacich v Jeruzaleme po zoslaní Ducha Svätého: „Každý deň zostávali svorne v chráme, po domoch lámali chlieb a jedli pokrm v radosti
a s úprimnosťou srdca, chválili Boha a tešili sa všeobecnej obľube. A Pán rozmnožoval deň čo deň počet povolaných k spáse a cirkvi“ (Sk 2, 46-47). Napriek tomu mali čoskoro prísť protivenstvá: uväznenie Jána a Petra, Štefanova mučenícka smrť a nakoniec otvorené prenasledovanie.

A práve v tejto súvislosti rozpráva evanjelista Lukáš prekvapivú vec: „Tí teda, ktorí sa takto rozpŕchli, prechádzali (krajinou) a hlásali slovo evanjelia“ (Sk 8,4). Každého určite zaujme, že vo chvíľach, kedy bol ich život vážne ohrozený, sa nechcú vzdať hlásania spásy. Nejde navyše o ojedinelú udalosť, ale o vytrvalú snahu. O niečo ďalej nachádzame podobnú informáciu: „Tí, ktorí sa rozpŕchli pri prenasledovaní, ktoré vzniklo kvôli Štefanovi, prišli až do Fenície, na Cyprus a do Antiochie. Božie slovo však zvestovali iba Židom“ (Sk 11,19). Čo viedlo prvých kresťanov k tomu, aby s ľuďmi hovorili o Pánovi dokonca aj vo chvíli, keď utekali pred prenasledovaním? Viedla ich k tomu nájdená radosť, ktorou ich srdce pretekalo: „Čo sme (teda) videli a počuli, zvestujeme aj vám, aby ste aj vy mali s nami spoločenstvo“ (1 Jn 1,3). Zvestujú Pána jednoducho preto, „aby ich radosť bola úplná“ (porov. 1 Jn 1,4). O Lásku, s ktorou sa stretli ... sa musia podeliť. Radosť je nákazlivá. Nemohli by niečo také robiť aj dnešní kresťania?

Cesta priateľstva

Výjav zo Skutkov apoštolov obsahuje jeden veľmi dôležitý detail: „Ale tí z nich, ktorí pochádzali z Cypru a z Cyrény, prišli do Antiochie a hlásali tam radostnú zvesť o Pánovi Ježišovi taktiež pohanom“ (Sk 11,20). Kresťania sa nepohybovali len v osobitných spoločenských kruhoch, nečakali na ideálne podmienky, aby mohli hlásať Život a Slobodu, ktorej sa im dostalo. Každý z nich prirodzeným spôsobom zdieľal svoju vieru v tom prostredí, v ktorom sa nachádzal, s ľuďmi, ktorých mu Boh poslal do cesty. Filip hovoril s Etiópčanom vracajúcim sa z Jeruzalema, manželia Aquila a Priscila sa dali do reči s mladým Apolom (porov. Sk 8,26-40; 18,24-26). Božia Láska, ktorou prekypovalo ich srdce, ich nabádala k tomu, aby sa zaujímali o druhých a delili sa s nimi o poklad, „ktorý robí veľkými nás, a môže urobiť lepšími a šťastnejšími tých, ktorí ho prijímajú“. [1] Ak vychádzame z nášho dôverného vzťahu s Bohom, budeme môcť osloviť ľudí z nášho najbližšieho okolia a podeliť sa s nimi o svoju životnú skúsenosť. Budeme dokonca chcieť spoznať ešte ďalších a ďalších ľudí, s ktorými by sme sa mohli podeliť o nový Život, ktorý nám dáva Pán. Potom bude rovnako ako vtedy možné povedať, že „Boh im zvlášť pomáhal, takže veľký počet ľudí prijal vieru a obrátil sa k Pánovi“ (Sk 11, 21).

Druhá myšlienka, o ktorej môžeme v svetle histórie uvažovať je, že cirkev skôr než na základe štruktúrovanej a organizovanej činnosti rástla - a rastie - vďaka láske svojich veriacich. Štruktúra a organizácia prišli až neskôr, ako plod tejto lásky, ktorej majú slúžiť. Niečo podobné vidíme aj v dejinách Diela. Tí, ktorí nasledovali svätého Josemaríu, sa mali úprimne radi,
a práve vďaka tomu si mohlo Božie posolstvo nájsť cestu k ľuďom. O prvom študentskom domove Diela sa rozpráva: „Chlapcov z ulice Luchana 33 spájalo priateľstvo založené na rovnakom kresťanskom duchu, aký okolo seba šíril Otec. Kto sa v prostredí, ktoré vzniklo okolo Dona Josemaríu a jeho spoločníkov cítil dobre, ten sa vrátil. Ak sa do bytu na ulici Luchana chodilo kvôli pozvaniu, zostávalo sa kvôli priateľstvu.“ [2]

Neuškodí, keď si tieto aspekty dejín cirkvi a Diela pripomenieme, pretože cirkev aj Dielo sa za všetky tie roky svojho trvania značne rozrástli a existuje isté nebezpečenstvo, spoliehať sa viac na apoštolské diela než na činnosť jednotlivcov. Otec nám to chcel nedávno pripomenúť: „Súčasné podmienky evanjelizácie vyžadujú v ďaleko väčšej miere osobný kontakt, súvzťažný aspekt, nachádzajúci sa v jadre apoštolskej činnosti, ktorý svätý Josemaría našiel v evanjeliu.“ [3]

Kresťania sa nepohybovali len v osobitných spoločenských kruhoch, nečakali na ideálne podmienky, aby mohli hlásať Život a Slobodu, ktorej sa im dostalo.

Je vlastne prirodzené, že tomu tak je. Pokiaľ je hybnou silou apoštolátu láska, ktorá je Božím darom, potom „v každom kresťanovi, dieťati Božom, sú priateľstvo a láska jedno: božské svetlo, ktoré zahrieva“. [4] Priateľstvo je láska a pre Božie dieťa je skutočným postojom svornosti a pochopenia. Nejde teda o to, snažiť sa mať priateľov, aby sme mohli robiť apoštolát, ale o to, že priateľstvo a apoštolát sú výrazom jednej a tej istej lásky. „Samo priateľstvo je apoštolát; samo priateľstvo je dialóg, v ktorom odovzdávame a dostávame svetlo; v ktorom sa vo vzájomne otvorených horizontoch rodia plány; v ktorom máme radosť z toho, čo je dobré a sme si oporou v tom, čo je ťažké; v ktorom je nám spolu dobre, pretože Boh chce, aby sme boli šťastní.“ [5] Nie je teda vôbec od veci položiť si otázku: „Ako sa starám o svojich priateľov? Zdieľam s nimi radosť z vedomia, že na mne Bohu záleží? Snažím sa spoznať ďalších ľudí, takých, ktorí možno nikdy nestretli žiadneho veriaceho človeka, ktorý by ich priviedol k Bohu?“.

Na križovatkách sveta

„To, že hlásam evanjelium, tým sa nemôžem chváliť; je to moja povinnosť, a beda mi, keby som evanjelium nehlásal“ (1 Kor 9,16). Pavlove slová predstavujú trvalú výzvu cirkvi. Takisto vedomie toho, že je Bohom volaný na to, aby splnil určité poslanie, je pre nás stále živým vzorom: „Odmenu by som mohol čakať, keby som to robil z vlastného popudu. Keď to však robím preto, že to mám nariadené, plním len úlohu, ktorá mi bol zverená“ (1 Kor 9,17). Apoštol pohanov si je vedomý toho, že bol povolaný doniesť zvesť o Ježišovi Kristovi „pohanom, kráľom a Izraelitom“ (Sk 9,15), a preto sa ponáhľa, aby svoju úlohu splnil.

Keď bol Pavol na svojej druhej ceste zavedený Duchom Svätým do Grécka, videl, že miestny ľud bol smädný po Bohu a jeho srdce sa začalo zväčšovať a rozpaľovať. Svätý Lukáš rozpráva, že kým sv. Pavol čakal v Aténach na svojich spoločníkov, ktorí sa zdržali v Berei, „búril sa v duchu, keď videl, že mesto je oddané modlárstvu“ (Sk 17,16). Podľa svojho zvyku zamieril najprv do synagógy. Zdalo sa mu to však málo, a tak akonáhle mohol, zašiel aj do aeropágu, kde ho samotní Aténčania požiadali, aby im vyložil „to nové učenie, ktoré hlásal“ (Sk 17,19). Pavol tak hlásal zvesť o Ježišovi Kristovi v aeropágu v Aténach, kde si dávali schôdzku tie najnovšie a najvplyvnejšie myšlienkové prúdy.

Podobne ako apoštol Pavol sme aj my „volaní k tomu, aby sme sa iniciatívne a spontánne podieľali na zlepšovaní sveta a kultúry našej doby, aby sa tak mohli rozvíjať Božie plány s ľudstvom: cogitationes cordis eius, projekty jeho srdca, ktoré pretrvávajú z generácie na generáciu (Ž 33 [32] 11)“. [6] Je prirodzené, že sa v mnohých kresťanoch rodí túžba pôsobiť na miestach, „ktoré majú veľký vplyv na budúce utváranie spoločnosti“. [7] Pred dvetisíc rokmi to boli Atény a Rím. Čo je týmito miestami dnes? Sú tam prítomní kresťania, ktorí by tam pôsobili ako „vonné kadidlo (vydychujúce) Krista?“ (2 Kor 2,15) A my, nemohli by sme urobiť niečo pre to, aby sme boli prítomnejší na týchto miestach, ktoré často už nie sú ani fyzické? Zoberme si napríklad prostredia, v ktorých ľudia robia životne dôležité rozhodnutia ... alebo podobné miesta v našich mestách, v našich štvrtiach, na našom pracovisku. Koľko dobrého môže vzísť z toho, ak tam bude prítomný niekto, kto sa bude zasadzovať o spravodlivejší a solidárnejší prístup k človeku, kto nebude robiť rozdiely medzi bohatými a chudobnými, medzi zdravými a chorými, medzi miestnymi a cudzincami atď.

Keď sa nad tým zamyslíme, vidíme, že to všetko patrí k poslaniu veriacich laikov v cirkvi. Ako hovorí 2. vatikánsky koncil, „Boh ich volá k tomu, aby plnili sebe vlastné úlohy v duchu evanjelia a ako kvas prispievali k posväteniu sveta akosi z vnútra, a tak predovšetkým príkladom svojho života, vierou, nádejou a láskou hlásali Krista druhým ľuďom“. [8] Boh sa obracia na všetkých veriacich laikov, zvláštnym spôsobom však na tých, ktorí dostali povolanie do Opus Dei. Svätý Josemaría popisoval apoštolát svojich dcér a synov ako „vnútrožilovú injekciu aplikovanú do krvného obehu spoločnosti“. [9] Videl ich „prinášať Krista do všetkých oblastí ľudskej práce: do tovární, do laboratórií, do práce v poľnohospodárstve, do remeselníckych dielní, do ulíc veľkomiest aj na horské chodníky“ [10] a stavať ho pomocou svojej práce „na vrchol všetkých ľudských činností“. [11]

„Samo priateľstvo je apoštolát; samo priateľstvo je dialóg, v ktorom odovzdávame a dostávame svetlo; v ktorom sa vo vzájomne otvorených horizontoch rodia plány“. (F.Ocáriz)

S prianím uchovať tento charakteristický rys Diela nás Otec vo svojom prvom liste, ktorý nám poslal ako prelát, nabáda, aby sme „podporovali veľké profesionálne nadšenie v tých, ktorí sú ešte študentmi a majú veľkú túžbu budovať spoločnosť, aj v tých, ktorí už vykonávajú nejaké povolanie. Je dôležité, aby v sebe so správnym úmyslom pestovali vznešenú túžbu dosiahnuť odbornosti a zanechať za sebou stopu“. [12] Nejde o to „riadiť sa podľa najnovšej módy“ z túžby po originalite, ale o to uvedomiť si, že „byť dnešným je pre veriacich z Opus Dei niečím prirodzeným a inštinktívnym. Veď oni sami, spolu s ostatnými občanmi, rovnakými ako oni, utvárajú tento svet a robia ho moderným“. [13] Je to nádherná činnosť, ktorá nás neustále burcuje k tomu, aby sme vyšli zo svojho malého sveta a pozreli smerom k nesmiernemu obzoru spásy: celý svet čaká na oživujúcu prítomnosť kresťanov! Nás to však „častokrát strháva, aby sme zostali na pohodlnom brehu. Pán nás však volá, aby sme zatiahli na hlbinu a spustili siete (Lk 5,4). Nabáda nás, aby sme dali svoj život do Jeho služieb. Keď priľneme k Nemu, nájdeme odvahu dať všetky svoje charizmy do služieb druhých. Kiež by sme vnímali, že nás núti Jeho láska (porov. 2 Kor 5,14) a spolu so svätým Pavlom povedali: „Beda mi, keby som nehlásal evanjelium!“ (1 Kor 9,16)“. [14]

Ochota venovať sa Dielu

Túžba prinášať spásu ľuďom sa v apoštolovom srdci snúbi so „starosťou o všetky cirkevné obce“ (porov. 2 Kor 11,28). Cirkev od počiatku zakúšala núdzu. V Skutkoch apoštolov čítame, že Barnabáš „mal pole, predal ho a peniaze priniesol a položil apoštolom k nohám“ (Sk 4,37). Svätý Pavol sa v mnohých svojich listoch zmieňuje o zbierke na podporu jeruzalemských kresťanov. Ani Dielo nebolo v tomto smere výnimkou. Necelý týždeň po svojom príchode do Ríma, 30. júna 1946, napísal svätý Josemaría členom Generálnej rady do Madridu, kde vtedy sídlila: „Mám v úmysle ísť čo najskôr do Madridu, a potom sa vrátiť do Ríma. Je potrebné - Ricardo! [15] - pripraviť šesťstotisíc pesiet, a ponáhľa to. Vzhľadom k našim ekonomickým ťažkostiam sa to zdá byť bláznovstvom. Avšak je nevyhnutné tu získať dom.“ [16] Finančné potreby spojené s domami v Ríme tým len začali a všetci členovia Diela si ich podobne, ako prví kresťania, vzali za svoju vec. Don Javier v posledných rokoch svojho života občas s dojatím rozprával príbeh dvoch kňazov, ktorí začali s činnosťou Opus Dei v Uruguaji. Po určitej dobe dostali významný finančný dar, ktorý by ich bol mohol vyslobodiť z ich finančnej tiesne, oni však bez váhania poslali celú čiastku do Ríma ako príspevok na domy.

Materiálne potreby Diela smrťou svätého Josemaríu nezmizli; trvajú - a budú trvať - ďalej. Po celom svete vznikajú vďaka Bohu nové projekty Diela, a okrem toho bude vždy treba myslieť na podporu už existujúcich projektov. Všetci by sme preto mali v sebe pestovať pocit zodpovednosti za tieto potreby. Ako nám pripomína Otec, „naša láska k cirkvi nás tiež vedie k hľadaniu finančných zdrojov potrebných pre rozvoj apoštolských činností“. [17] Nejde však len o to, niečím prispieť; dôležité je, aby naša snaha vychádzala z lásky k Dielu.

Podobne možno hovoriť aj o ďalšom úžasnom prejave našej viery v nadprirodzený pôvod výzvy robiť Opus Dei na zemi. Vieme dobre, akú radosť mal svätý Josemaría z radostnej odovzdanosti svojich dcér a synov. V jednom zo svojich posledných listov ďakoval Pánovi za to, že „boli úplne ochotní - v rámci povinností vlastných ich postaveniu vo svete - slúžiť Bohu v Diele“. [18] Okamihy neistoty a protestov, ktoré sa objavovali v cirkvi a vo svete, ešte zvýrazňovali zvláštne svetlo vychádzajúce z tejto odovzdanosti: „Mladí a aj už nie tak mladí, cestovali akoby nič, sem a tam alebo vytrvali verne a neúnavne na jednom mieste; ak bolo treba, zmenili prostredie, dočasne prerušili svoju prácu a pustili sa do inej, apoštolsky zaujímavejšej činnosti; naučili sa novým veciam, ochotne sa stiahli a zostali v skrytosti, aby uvoľnili cestu iným, naučili sa stúpať i klesať.“ [19]

Hoci hlavnou náplňou Diela je osobný apoštolát, [20] nemali by sme zabúdať, že Dielo korporatívnym spôsobom podporuje aj niektoré sociálne, vzdelávacie a dobročinné aktivity. Sú to rôzne prejavy jednej a tej istej horúcej lásky, ktorú nám Boh vložil do srdca. Nakoniec aj formácia poskytovaná Dielom vyžaduje „istú štruktúru“, [21] obmedzenú síce na nevyhnutné minimum, ale napriek tomu potrebnú. Vedomie poslania, ktoré nás podnecuje k tomu, aby sme sa zbližovali s ľuďmi a snažili sa byť kvasom v miestach, kde sa robia životne dôležité rozhodnutia, v nás tiež udržuje zdravú starosť o tieto potreby Diela.

Mnoho veriacich z Opus Dei - či už žijúcich v celibáte, alebo v manželstve - sa podieľa na najrôznejších apoštolských činnostiach. Niektorí z nich majú na starosti formáciu a vedenie Diela. Hoci to netvorí podstatu ich povolania, otvorenosť voči týmto úlohám predstavuje konkrétny spôsob ich spolupatričnosti s Opus Dei. Preto ich Otec nabáda k „aktívnej a veľkodušnej ochote zapojiť sa v prípade potreby s rovnakým profesionálnym zápalom i do formácie a vedenia“. [22] Tieto úlohy by sme nemali brať ako povinnosť, ktorá nemá nič spoločné s vlastným životom, ale naopak ako niečo, čo sa rodí z vedomia, že sme Bohom volaní k niečomu veľkému. Spolu so svätým Pavlom máme byť „služobníkom všetkých, aby sme tak získali tým väčší počet ľudí“ (porov. 1 Kor 9,19). Je to „profesionálna práca vyžadujúca špecifickú a starostlivú prípravu“. [23] Ak preto berie niekto na seba takú úlohu, mal by tak robiť s vedomím, že je to jeho poslanie, ktoré má plniť, s túžbou prispievať svojim nepatrným dielom k celku. Táto úloha ho nesmie odvádzať zo sveta, má pre neho predstavovať konkrétny spôsob, ako zostať vo svete a zmierovať ho s Bohom. Má byť osou osobného posväcovania sa.

V prvotnej Cirkvi mali učeníci „jedno srdce a jednu dušu“ (Sk 4,32). Starali sa jedni o druhých v bratskej pospolitosti: „Kto cíti slabosť, aby som ju necítil aj ja? Kto je vystavený pohoršeniu, aby to nepálilo aj mňa?“ (porov. 2 Kor 11,29). Z miesta, kde našli radosť evanjelia, napĺňali svet svetlom a snažili sa, aby čo najviac ľudí prišlo ku kresťanskej spáse. Všetci sa chceli podieľať na práci apoštolov, či už svoju vlastnou odovzdanosťou, svojou pohostinnosťou, materiálnou pomocou alebo tým, že im ponúkali svoje služby, ako napr. Pavlovi spoločníci na cestách. Nie je to stratený obraz minulosti, ale úžasná skutočnosť, ktorú ďalej prežívame v cirkvi aj v Diele a ktorú sme volaní stelesňovať aj dnes v plnej aktuálnosti našej slobodnej odpovede na Boží dar.

[1] Pápež František, enc. Gaudete et Exultate, 19-III-2018, č. 131.

[2] J. L. González Gullón, DYA -La Academia y Residencia en la historia del Opus Dei (1933-1939), Rialp, Madrid, p. 196.

[3] F. Ocáriz, Pastiersky list, 14-II-2017, č. 9.

[4] Sv. Josemaría, Vyhňa, č. 565.

[5] F. Ocáriz, Pastiersky list, 14-II-2017, č. 14.

[6] F. Ocáriz, Pastiersky list, 14-II-2017, č. 8.

[7] Tamtiež, č. 29.

[8] 2. vatikánsky koncil, dogiem. konšt. Lumen gentium, č. 31.

[9] Svätý Josemaría, Instrucción, 19-III-1934, č. 42.

[10] Svätý Josemaría, Ísť s Kristom, č. 105.

[11] Tamtiež, č. 183.

[12] F. Ocáriz, Pastiersky list, 14-II-2017, č. 8.

[13] Svätý Josemaría, Rozhovory, č. 26.

[14] Pápež František, ap. EXH. Gaudete et Exultate, 19-III-2018, č. 130.

[15] Ricardo Fernández Vallespín bol vtedy Generálnom správcom Diela a mal preto na starosti finančné potreby.

[16] A. Vázquez de Prada, Zakladateľ Opus Dei, sv. III, s. 35.

[17] F. Ocáriz, Pastiersky list, 14-II-2017, č. 8.

[18] Svätý Josemaría, List 14-II-1974, č. 5.

[19] Tamtiež.

[20] Svätý Josemaría, Rozhovory, č. 51.

[21] Tamtiež.

[22] F. Ocáriz, Pastiersky list, 14-II-2017, č. 8.

[23] Svätý Josemaría, List 29-IX-1957, č. 9.