Textos sobre
l'educació
en família

21 de febrer de 2017

© 2017 Oficina d'informació
de l'Opus Dei

www.opusdei.cat

Presentació

Sobre educació i família
A manera de preàmbul

Fa més de quatre anys va sorgir la idea de preparar alguns articles al voltant de la temàtica de la família i l'educació. Què entenem per persona o per família? Són conceptes bàsics que pròpiament no es poden definir, ja que els posseïm de manera espontània. Tots sabem què és una família, ja que en general hem nascut en una; i hem après el que és una persona mirant-nos en altres, sent educats, i també educant-nos, perquè qualsevol aprenentatge és tamisat per la llibertat personal. Al voltant d'ambdues realitats –la persona i la família–, però, s'ha generat una certa confusió.

Com afirmava recentment el Papa Francesc, "la família travessa una crisi cultural profunda, com totes les comunitats i vincles socials"1. També el seu predecessor, el Papa Benet XVI, va posar en relleu la crisi en la qual l'educació es troba submergida. En molts casos s'aprecia la manca de motivació de professors i alumnes, el deteriorament de la correcció i la disciplina, així com una manca generalitzada d'exigència en la transmissió de coneixements i de valors comuns.

Amb aquests articles, que ara es publiquen com a llibre, no hem pretès altra cosa que consolidar alguns aspectes que ens han semblat imprescindibles en la conformació de la persona i de la primera relació que la caracteritza: la família.

"La família –afirma Papa Francesc– és el lloc on s'aprèn a conviure en la diferència i a pertànyer a altres, i on els pares transmeten la fe als seus fills"2. En molts sentits, cada dona i cada home són el que són per la seva família, i creixen en i amb la família; i d'això –créixer com persona–, des de fa molts segles, s'ha anomenat educació, paideia. Una cosa que no podem confondre simplement amb la instrucció, per molt valuosa o productiva o eficaç que sigui; o amb el simple ensenyament, entès com la transferència de coneixements. Educar és una altra cosa: consisteix sobretot en la transmissió d'un estil de vida. És donar allò que un és, molt més que ensenyar o instruir, encara que sense deixar de fer això últim.

Aquestes idees de fons han matisat també del punt de vista o l'aspecte que hem triat per orientar la majoria dels articles. D'una manera o d'un altra, la consideració clàssica dels temes exposats s'ha amarat d'aquest enfocament. Per això, l'atenció a la importància de la virtut en l'educació ha estat present des del principi. Hem volgut presentar-los d'una manera "propositiva", amb ànim obert, de manera que pugui ajudar pares i educadors a "tornar a pensar sobre" aquesta meravellosa tasca que implica tota la persona, en una relació bidireccional, ja que ningú deixa d'aprendre.

Pensar l'educació. Sobre això versa el llibre. Potser aquest pròleg ha estat necessari perquè cada lectora o lector sigui advertit sobre la perspectiva des de la qual cal incidir. Es tracta d'un llibre calidoscòpic per temàtica i autors, que no pretén donar solucions, sinó suscitar en cadascun el desig de millora, de recerca del bé, allà on es troba la veritable realització de la persona, la seva felicitat, que dirien els clàssics. Perquè cal pensar la persona com a subjecte de creixement, i això és l'educació: ajudar a créixer. Una cosa que paradoxalment només és possible des de fora, en la relació entre un tu i un nosaltres-vosaltres, en la relació amb un altre, que –com ens va recordar el Papa Benet XVI– és al mateix temps el meu semblant i el meu diferent. En qüestions d'educació, el mite modern de l'autonomia o de l'autodesenvolupament és una quimera. D'aquí la importància de reconèixer-nos com a fills.

Moltes de les reflexions que es contenen en aquestes pàgines són deutores de la sana i amable pedagogia, en el millor sentit de la paraula, d'un pare que ha estat mestre de vida, sant Josepmaria Escrivà de Balaguer. La seva experiència espiritual i la institució per ell fundada, l'Opus Dei, han fecundat no només ciències com la Teologia o el Dret, sinó també altres sabers pràctics –sapiencials– com l'educació.

José Manuel Martín Quemada (editor)

19 de febrer de 2014

Tornar a l'índex

Notes

1 Exortació Apostòlica Evangelii Gaudium, n. 66.

2 Ibídem.

Índex

Presentació.

La missió educativa de la família (I).

La missió educativa de la família (II).

El dret dels pares a l'educació dels fills (I).

El dret dels pares a l'educació dels fills (II).

Educar en amistat.

Educar en llibertat.

Educar en temprança i sobrietat (I).

Educar en temprança i sobrietat (II).

Educar l'afectivitat.

Transmetre la fe (I).

Transmetre la fe (II).

Educar per a la vida.

Educar el cor.

Jugar per viure: oci i temps lliure (I).

Festa i diversió: oci i temps lliure (II).

Els joves i la diversió: oci i temps lliure (III).

Les bones maneres.

Educar en el pudor: els anys de la infantesa (I).

Educar en el pudor: La infància i l'adolescència (II).

L'autoritat dels pares.

Educar en les noves tecnologies.

La missió educativa de la família (I)

L'home, creat a imatge i semblança de Déu, «única criatura que Déu ha volgut per si mateixa» 1, quan neix –i durant un llarg període de temps–, depèn molt de la cura dels seus pares. Encara que des del moment de la concepció gaudeix de tota la dignitat de la persona humana, que ha de ser reconeguda i custodiada, també és un fet que necessita temps i ajuda per aconseguir tota la seva perfecció. Aquest desenvolupament –que no és automàtic ni autònom, sinó lliure i en relació amb els altres– és l'objecte de l'educació.

La mateixa etimologia del terme subratlla la necessitat que l'ésser humà té de l'educació com a part essencial del seu perfeccionament. Educar ve del llatí «ducere», que significa «guiar». L'home necessita ser guiat per altres per perfeccionar les seves facultats. També prové d'«educere», que significa «extreure». Precisament, el mateix de l'educació "extreure el millor jo" de cadascú, desenvolupar totes les capacitats de la persona. Les dues facetes –guiar i desenvolupar– constitueixen el fonament de la tasca educativa.

Els pares, primers i principals educadors

No és molt difícil entendre que –com tantes vegades ha afirmat el Magisteri de l'Església–, «els pares són els primers i principals educadors dels seus fills» 2. És un dret-deure que té la seva arrel en la llei natural i, per això, tots comprenen, encara que en algun cas sigui només d'una manera intuïtiva, que hi ha una continuïtat necessària entre la transmissió de la vida humana i la responsabilitat educadora.

Produeix un rebuig espontani pensar que els pares es puguin desentendre dels fills un cop que els han portat al món, o que la seva funció es podria limitar a atendre les necessitats físiques dels fills, despreocupant-se de les intel·lectuals, morals, etc. I l'arrel d'aquest rebuig natural és que la raó humana entén que l'àmbit primari per a la acollida i el desenvolupament de la vida de l'home és la comunitat conjugal i familiar.

La Revelació i el Magisteri assumeixen i aprofundeixen els motius racionals pels quals els pares són els primers educadors. «Havent creat Déu home i dona, l'amor mutu entre ells es converteix en imatge de l'amor absolut i indefectible amb què Déu estima l'home» 3.

En el designi diví, la família, «és una comunió de persones, reflex i imatge de la comunió del Pare i del Fill en l'Esperit Sant. La seva activitat procreadora i educativa és reflex de l'obra creadora de Déu» 4. La transmissió de la vida és un misteri que suposa la cooperació dels pares amb el Creador per portar a l'existència un nou ésser humà, imatge de Déu i cridat a viure com a fill seu. I l'educació participa plenament d'aquest misteri. Aquest és el motiu de fons pel qual l'Església ha afirmat sempre que «per la seva naturalesa mateixa, la institució mateixa del matrimoni i l'amor conjugal estan ordenats a la procreació i l'educació de la prole i amb elles són coronats com la seva culminació» 5. Pertany a l'essència del matrimoni l'obertura a la vida, que no es redueix a la sola procreació dels fills, sinó que inclou l'obligació d'ajudar-los a viure una vida plenament humana i en relació amb Déu.

El misteri de la Redempció ofereix llums sobre la missió educativa dels pares en el designi de Déu. Jesucrist, que amb les paraules i amb els fets «manifesta plenament l'home al mateix home, i li descobreix la sublimitat de la seva vocació» 6, va voler encarnar i ser educat en una família. A més, va voler elevar el matrimoni a la condició de sagrament, portant-lo a la plenitud en el pla salvífic de la Providència.

A exemple de la Sagrada Família, els pares són cooperadors de la providència amorosa de Déu per dirigir la persona que se'ls ha confiat a la seva maduresa, acompanyant-la i afavorint-ne, des de la infància fins l'edat adulta, el creixement en saviesa, en edat i en gràcia, davant Déu i davant els homes 7.

Joan Pau II sintetitzava tota aquesta doctrina, explicant que eren tres les característiques del dret-deure educatiu dels pares 8:

- És essencial, per estar vinculat amb la transmissió de la vida humana;

- És original i primari, respecte al paper d'altres agents educatius –derivat i secundari–, perquè la relació d'amor que es dóna entre pares i fills és única i constitueix l'ànima del procés educatiu;

- I és insubstituïble i inalienable: no pot ser usurpat ni delegat completament. Conscient d'aquesta realitat, l'Església ha ensenyat sempre que el paper dels pares en l'educació "té tant pes que, quan falta, difícilment pot suplir-se» 9. De fet, l'enfosquiment d'aquestes veritats ha portat a molts pares al descuit, i fins i tot a l'abandonament, del seu paper insubstituïble, fins al punt que Benet XVI ha parlat d'una situació d'«emergència educativa» 10, que és tasca de tots afrontar.

La fi i l'ànima de la tasca educativa

«Déu que ha creat l'home per amor, també l'ha cridat a l'amor, vocació fonamental i innata de tot ésser humà» 11. Com que l'amor és la vocació fonamental i innata de l'home, la fi de la missió educativa dels pares no pot ser altre que ensenyar a estimar. Això queda reforçat pel fet que la família és l'únic lloc on les persones són estimades no pel que tenen, el que saben o el que produeixen, sinó per la seva condició de membres de la família: esposos, pares, fills, germans.

Són molt significatives les paraules de Joan Pau II: «En una perspectiva que a més arriba a les arrels mateixes de la realitat, cal dir que l'essència i la comesa de la família són definits en última instància per l'amor (... ) Tot encàrrec particular de la família és l'expressió i l'actuació concreta de tal missió fonamental» 12.

Però, com dur a terme aquesta missió? La resposta és sempre la mateixa: amb amor. L'amor no és només el fi, sinó també l'ànima de l'educació. Joan Pau II, després de descriure les tres característiques essencials del dret-deure educatiu dels pares, concloïa que, «per sobre d'aquestes característiques, no pot oblidar-se que l'element més radical, que determina el deure educatiu dels pares, és l'amor patern i matern que troba en l'acció educativa la seva realització, en fer ple i perfecte el servei a la vida.

L'amor dels pares es transforma de font en ànima, i per tant, en norma, que inspira i guia tota l'acció educativa concreta, enriquint-la amb els valors de dolçor, constància, bondat, servei, desinterès, esperit de sacrifici, que són el fruit més preciós de l'amor» 13.

En conseqüència, davant "l'emergència educativa" de la qual parla Benet XVI, el primer pas és tornar a recordar que la meta i el motor intern de l'educació és l'amor. I que, davant les imatges deformades de l'autèntic rostre de l'amor, els pares, partícips i col·laboradors de l'amor de Déu, tenen la capacitat i la missió joiosa de transmetre, de manera viva, el seu veritable significat.

L'educació dels fills és projecció i continuació del mateix amor conjugal i, per això, la llar familiar que neix com a desenvolupament natural de l'amor dels esposos és l'ambient adequat per a l'educació humana i cristiana dels fills. Per aquests, la primera escola és l'amor que es tenen els pares. A través del seu exemple reben, des de ben petits, una autèntica capacitació per a l'amor veritable.

Per aquest motiu, el primer consell que sant Josepmaria donava als esposos era que custodiessin i reconquerissin cada dia el seu amor, perquè és la font d'energia, el que realment dóna cohesió a tota la família.

Si hi ha amor entre els pares, l'ambient que respiraran els fills serà de lliurament, de generositat. El clima de la llar el posen els esposos amb l'afecte amb què es tracten: paraules, gestos i mil detalls d'amor sacrificat.

La caritat ho omplirà així tot, i durà a compartir les alegries i les possibles contrarietats; a saber somriure, oblidant-se de les pròpies preocupacions per atendre els altres: a escoltar el altres, cònjuge o fills, mostrant-los que de veritat se'ls vol i comprèn, a passar per alt frecs menuts sense importància que l'egoisme podria convertir en muntanyes; a posar un gran amor en els petits serveis de què està composta la convivència diària 14.

Coses petites, gairebé sempre, que un cor enamorat sap veure com grans i que, per descomptat, tenen una enorme repercussió en la formació dels fills, fins i tot en els de més curta edat.

Com que l'educació és continuació necessària de la paternitat i maternitat, la participació comú dels dos esposos s'estén també a l'educació. La missió educativa resideix en els pares precisament pel matrimoni; cada espòs participa solidàriament de la paternitat o maternitat de l'altre. Cal no oblidar que la resta d'agents educatius –escola, parròquia, club juvenil, etc.– són col·laboradors dels pares: la seva ajuda és prolongació –mai substitució– de la llar. En definitiva, per a la missió de construir la llar són necessaris els dos cònjuges. Déu dóna la gràcia per suplir la absència forçosa d'un, però el que no cap és la inhibició o renúncia voluntària.

És clar que el món ha sofert enormes canvis socials i laborals que tenen la seva repercussió també en la família. Entre d'altres fenòmens, ha crescut el nombre de llars en què tant el marit com la dona tenen una feina professional fora, no poques vegades molt absorbent. Cada generació té els seus problemes i els seus recursos i no és forçosament pitjor una cosa que l'altra, ni es pot caure en casuístiques.

En qualsevol cas, l'amor sap anteposar la família a la feina, i és imaginatiu per suplir hores de dedicació amb una major intensitat de tracte. A més, no es pot oblidar que els dos esposos han d'estar implicats en la construcció de la llar, sense caure en la idea equivocada que el treball fonamental de l'home és guanyar diners, deixant en mans de la dona les tasques de la casa i la educació dels fills. A Maria i Josep, que van veure créixer Jesús en saviesa, en edat i en gràcia 15, confiem la missió dels pares, cooperadors de Déu en una tasca de gran transcendència i de gran bellesa.

M. Díez

Tornar a l'índex

Notes

1 Conc Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes, n. 24.

2 Catecisme de l'Església Catòlica, n. 1653.

3 ibídem, n. 1604.

4 ibídem, n. 2205.

5 Conc Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes, n. 48.

6 ibídem, n. 22.

7 Lc 2, 52.

8 Cf. Joan Pau II, Exhort. apost. Familiaris consortio, 22-XI-1981, n. 36.

9 Conc Vaticà II, Decl. Gravissimum Educationis, 28-X-1965, n.3.

10 Benet XVI, Missatge a la diòcesi de Roma sobre la tasca urgent de l'educació, 21-I-2008.

11 Catecisme de l'Església Catòlica, n. 1604.

12 Joan Pau II, Exhort. apost. Familiaris consortio, 22-XI-1981, n. 17.

13 ibídem, n. 36.

14 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 23.

15 Cf. Lc 2, 52.

La missió educativa de la família (II)

La persona humana es realitza, s'edifica a si mateixa, per mitjà de decisions lliures. Com és sabut, la llibertat no consisteix en la simple possibilitat de triar una opció o una altra, sinó en la capacitat de ser propietari d'un mateix per dirigir-se al bé veritable. Per això, un aspecte central en l'educació dels fills és precisament formar per a la llibertat, de manera que vulguin fer el bé: és a dir, que el vulguin no només perquè és manat, sinó justament perquè és bo.

Moltes vegades s'educa més amb allò que els fills veuen i experimenten en la llar —un ambient de llibertat, d'alegria, d'afecte i de confiança—, que amb les paraules. Per això, més que transmetre, la missió educativa dels pares consisteix a encomanar aquest amor a la veritat que és la clau de la llibertat 1.

D'aquesta manera, i amb l'ajuda de la gràcia de Déu, els fills creixen amb el desig d'orientar la seva vida cap a aquesta Veritat completa, l'única capaç de donar sentit a l'existència i satisfer els anhels més profunds del cor de l'home.

Amor exigent

Educar per a la llibertat és tot un art, moltes vegades gens fàcil. Com assenyala Benet XVI, «arribem al punt potser més delicat de l'obra educativa: trobar l'equilibri adequat entre llibertat i disciplina. Sense regles de comportament i de vida, aplicades dia a dia també en les coses petites, no es forma el caràcter i no es prepara per afrontar les proves que es trobaran en el futur. Però la relació educativa és sobretot trobada de dues llibertats, i l'educació ben assolida és una formació per a l'ús correcte de la llibertat» 2.

Una premissa útil per afrontar de manera adequada aquesta tasca de conciliar exigència i llibertat és recordar que la fe i la moral cristianes són la clau de la felicitat de l'home. Ser cristià pot ser exigent, però mai és una cosa opressiva, sinó enormement alliberadora.

L'objectiu és que, des de petits, els fills experimentin a la llar que l'home «no pot trobar la pròpia plenitud si no és en el lliurament sincer de si mateix als altres» 3. I que una persona que viu plenament la vida cristiana no és una «persona avorrida i conformista, no perd la llibertat. Només l'home que es posa totalment en mans de Déu troba la veritable llibertat, l'amplitud gran i creativa de la llibertat del bé» 4.

La vida cristiana és precisament l'única vida feliç, la única que allibera de l'amargor d'una existència sense Déu. Benet XVI ho afirmava amb gran força a l'inici del seu pontificat: «qui deixa entrar Crist no perd res, res —absolutament res— d'allò que fa la vida lliure, bella i gran. No! Només amb aquesta amistat s'obren les portes de la vida. Només amb aquesta amistat s'obren realment les grans potencialitats de la condició humana. Només amb aquesta amistat experimentem que és bell i el que ens allibera. Així, avui, jo voldria, amb gran força i gran convicció, a partir de l'experiència d'una llarga vida personal, dir-vos a tots vosaltres, estimats joves: No tingueu por de Crist! Ell no pren res, i ho dóna tot. Qui es dóna a Ell, rep el cent per un» 5.

Per aconseguir això, el primer és que els mateixos pares "mostrin" l'alegria de viure coherentment. Els pares eduquen fonamentalment amb llur conducta. Allò que els fills i les filles busquen en el pare o la mare no són pas uns coneixements més amplis que els seus o uns consells més o menys encertats, sinó quelcom de més categoria: un testimoniatge del valor i del sentit de la vida encarnat en una existència concreta, confirmat en les diverses circumstàncies i situacions que se succeeixen al llarg dels anys 6.

Els fills han de percebre que la conducta que veuen feta vida en els pares no és un estat d'angoixa, sinó font de llibertat interior. I els pares, sense amenaces, amb sentit positiu, han de "estructurar interiorment" els fills, educar-los per a aquesta llibertat, donant-los raons perquè entenguin la bondat d'allò que se'ls demana, de manera que ho facin seu.

D'aquesta manera s'enforteix la seva personalitat i creixen madurs, segurs i lliures. Aprenen així a viure per sobre de modes, anant a contracorrent, quan sigui necessari. L'experiència mostra que, quan els fills són ja grans, no hi ha res que agraeixin més als pares que aquesta educació lliure i responsable.

Proposar béns alts

Indubtablement, l'amor als fills no té a veure amb observar una suposada —impossible en la pràctica— "neutralitat educativa". D'una banda, cal no oblidar que si els pares no eduquen, ho faran altres. Sempre, però avui potser més que en el passat, la societat, l'ambient i els mitjans de comunicació han exercit una influència notable, que en cap cas és neutra. D'altra banda, actualment hi ha una tendència a ensenyar uns valors acceptables per tots: potser positius però, per descomptat, mínims.

Els pares han d'educar, sense por, en tots els béns que consideren essencials per a la felicitat dels fills. De la insistència dels pares en l'estudi, per exemple, els petits aprenen que l'estudi és un bé important en les seves vides. De la insistència amable dels pares en què es netegin i vagin arreglats, aprenen que la higiene i la presentació no són coses menyspreables. Però si els pares no insisteixen —acompanyant sempre amb l'exemple, i raonant els perquès— sobre altres qüestions (per exemple, ser sobris, dir sempre la veritat, ser lleials, resar, freqüentar els sagraments, viure la santa puresa, etc.), els fills poden pensar intuïtivament que són béns en desús, que ni tan sols els pares els viuen, o que no s'atreveixen a proposar-los seriosament.

Un punt de vital importància per a aquesta tasca és la comunicació. Una temptació habitual és pensar que "els joves d'ara no els entenc", "l'ambient està molt malament", "abans això no s'hagués permès". La simple argumentació d'autoritat pot servir en algun moment, però acaba mostrant-se sempre insuficient. En l'educació, de vegades cal argumentar amb el premi i el càstig, però sobretot s'ha de parlar de la bondat o maldat dels actes, i del tipus de vida que aquests actes configuren. D'aquesta manera es facilita també que els fills descobreixin el vincle indissoluble que existeix entre llibertat i responsabilitat.

Raonar amb els fills serà sempre necessari. Sant Josepmaria ho concretava dient que cal arribar a ésser amics dels fills: amics als quals es confien les inquietuds, amb qui es consulten els problemes,i dels quals hom espera un ajut eficaç i amable 7. Per aconseguir-ho, cal passar temps junts, escoltar a cadascun a soles, avançar per parlar serenament de les qüestions centrals de les diferents etapes de l'existència: l'origen de la vida, les crisis de l'adolescència, el festeig i, sense cap dubte —perquè és el més important—, la vocació que Déu té prevista per a cada persona.

Com assenyala Benet XVI, «seria molt pobre l'educació que es limités a donar nocions i informacions, deixant de banda la gran pregunta sobre la veritat, sobretot sobre la veritat que pot guiar la vida» 8. Els pares no han de tenir por a parlar de tot amb els fills, ni a reconèixer que ells també s'equivoquen, que tenen errors, i que van ser joves: lluny de llevar autoritat, aquesta confiança els fa més aptes per a la seva missió educativa.

El primer ‘negoci'

La missió educativa dels pares és una tasca apassionant i una gran responsabilitat. Els pares han de comprendre l'obra sobrenatural que implica la formació d'una família, l'educació dels fills, la irradiació cristiana en la societat. D'aquesta consciència de la pròpia missió depenen en gran part l'eficàcia i l'èxit de la seva vida: la seva felicitat 9.

Ser pares és la primera ocupació. Sant Josepmaria solia dir que els fills són el primer i millor "negoci" dels pares: el negoci de la seva felicitat, del qual tant espera l'Església i la societat. I, de la mateixa manera que un bon professional manté sempre un afany noble d'aprendre i millorar en la seva tasca, s'ha de cultivar el desig d'aprendre i millorar a ser millors esposos, millors pares.

Per fomentar aquest desig, sant Josepmaria va impulsar tantes iniciatives pràctiques que segueixen ajudant a milers de matrimonis en la seva tasca: cursos d'orientació familiar, clubs juvenils, escoles en què els pares són els primers protagonistes, etc.

Ser bons pares és tot un repte. No cal amagar l'esforç que suposa però, amb la gràcia de Déu pròpia del sagrament del matrimoni i l'entrega alegre i enamorada dels esposos, tots els sacrificis es porten amb gust. L'educació dels fills no és un ofici determinat per la sort o per l'ambient, sinó per l'amor. Amb aquest amor, els pares poden adreçar-se amb tota confiança a Déu, de qui rep el nom tota família, tant al cel com a la terra 10, perquè protegeixi la llar familiar i cobreixi amb les seves benediccions els fills.

M. Díez

Tornar a l'índex

Notes

1 Cf. Jn 8, 32.

2 Benet XVI, Missatge a la diòcesi de Roma sobre la tasca urgent de l'educació, 21-I-2008.

3 Conc. Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes, n. 24.

4 Benet XVI, Homilia, 8-XII-2005.

5 Benet XVI, Homilia al Solemne Inici del Ministeri Petrí, 24-IV-2005.

6 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 28.

7 ibídem, n. 27.

8 Benet XVI, Missatge a la diòcesi de Roma sobre la tasca urgent de l'educació, 21-I-2008.

9 Converses, n. 91.

10 Ef 3, 14.

El dret dels pares
a l'educació dels fills (I)

En la Declaració Universal de Drets Humans, l'article 26 assenyala el dret dels pares a triar l'educació que prefereixen per als fills 1, i és més significatiu encara el fet que els signants incloguin aquest principi entre els bàsics que un Estat no pot negar o manipular.

Pertany a la naturalesa humana que l'home sigui un ésser intrínsecament social i dependent, dependència que es palesa de manera més clara durant els anys de la infantesa; pertany al ser home que tots haguem de rebre una educació, créixer en societat, adquirir una cultura i uns coneixements.

Efectivament, un fill no és només una criatura llançada al món: en la persona humana es dóna una estreta relació entre procreació i educació, fins al punt que aquesta es considera com una prolongació o complement de l'obra generativa. Tot fill té dret a l'educació, necessària per poder desenvolupar les seves capacitats; i a aquest dret dels fills correspon el dret-deure dels pares a educar-los.

Manifestació de l'amor de Déu

Aquesta realitat es pot apreciar en l'etimologia de la paraula "educació". El terme educare significa primordialment acció i efecte d'alimentar o nodrir la prole. Aliment que, evidentment, no és només material, sinó que abasta també el conreu de les facultats espirituals dels fills: intel·lectuals i morals, que inclouen virtuts i normes d'urbanitat.

Fill i pares són, respectivament, l'educand i l'educador nats, i qualsevol altra espècie d'educació només ho és en un sentit anàleg: l'educació afecta la persona com a fill o filla, és a dir, en tant que està en dependència dels seus pares.

Per això, el dret a l'educació està fonamentat en la naturalesa humana i arrela en realitats que són semblants per a totes les persones i, en darrer terme, fonamenten la societat mateixa; per això, els drets a educar i ser educats no depenen de que estiguin recollits o no en una norma positiva, ni són una concessió de la societat o de l'Estat. Són drets primaris, en el sentit més fort que hi cap donar al terme.

Així, el dret dels pares a educar els fills està en funció d'aquell que tenen els fills a rebre una educació adequada a la seva dignitat humana i a les seves necessitats; i aquest últim fonamenta el primer. Els atemptats contra el dret dels pares constitueixen, en definitiva, un atemptat contra el dret del fill, que en justícia ha de ser reconegut i promogut per la societat.

Que el dret del fill a ser educat, però, sigui més bàsic, no implica que els pares puguin renunciar a ser educadors, potser amb el pretext que altres persones o institucions puguin educar millor. El fill és, abans que res, fill, i per al seu creixement i maduració resulta fonamental l'ésser acollit com a tal en el si d'una família.

La família és el lloc natural on les relacions d'amor, de servei, de donació mútua, que configuren la part més íntima de la persona, es descobreixen, es valoren i s'aprenen. Per aquest motiu, llevat de casos d'impossibilitat, tota persona hauria de ser educada en el si d'una família per part dels pares, amb la col·laboració –en els seus diversos papers– d'altres persones: germans, avis, oncles...

A la llum de la fe, la generació i l'educació adquireixen una dimensió nova: el fill està cridat a la unió amb Déu, i apareix davant els pares com un regal que és, alhora, manifestació del mateix amor conjugal.

Quan neix un nou fill, els pares reben una nova crida divina: el Senyor espera d'ells que l'eduquin en la llibertat i en l'amor, que el portin a poc a poc vers Ell. Espera que el fill trobi, en l'amor i l'atenció que rep dels pares, un reflex de l'amor i l'atenció que Déu mateix li dedica. Per aquest motiu, per a un pare cristià, el dret i deure d'educar un fill és irrenunciable per motius que van més enllà d'un cert sentit de la responsabilitat: és irrenunciable també perquè forma part del seu respecte a la crida divina rebuda amb el baptisme.

Ara bé, si l'educació és una activitat primordialment paterna i materna, qualsevol altre agent educatiu ho és per delegació dels pares i subordinat a ells. «Els pares són els primers i principals educadors dels seus fills, i en aquest camp tenen fins i tot una competència fonamental: són educadors per ser pares. Comparteixen la seva missió educativa amb altres persones i institucions, com l'Església i l'Estat. Però, això s'ha de fer sempre aplicant correctament el principi de subsidiarietat» 2.

Lògicament, és legítim que els pares cerquin ajudes per educar els fills: l'adquisició de competències culturals o tècniques, la relació amb persones més enllà de l'àmbit familiar, etc. són elements necessaris per a un correcte creixement de la persona, que els pares –per si sols– no poden atendre adequadament. Per això «qualsevol altre col·laborador en el procés educatiu ha d'actuar en nom dels pares, amb el seu consentiment i, en certa manera, fins i tot per encàrrec seu» 3: aquests ajuts són buscats pels pares, que en cap moment perden de vista què esperen d'ells, i estan atents perquè responguin a les seves intencions i expectatives.

Pares i escoles

L'escola ha de ser vista en aquest context: com una institució destinada a col·laborar amb els pares en la tasca educadora. Cobrar consciència d'aquesta realitat es fa més urgent quan considerem que, en l'actualitat, són nombrosos els motius que poden portar els pares –de vegades sense ser totalment conscients– a no comprendre l'amplitud de la meravellosa tasca que els correspon, renunciant a la pràctica al seu paper d'educadors integrals.

L'emergència educativa, tantes vegades evidenciada per Benet XVI, té profundes arrels en aquesta desorientació: l'educació s'ha reduït a «la transmissió de determinades habilitats o capacitats de fer, mentre es busca satisfer el desig de felicitat de les noves generacions omplint-les d'objectes de consum i de gratificacions efímeres» 4, i d'aquesta manera els joves queden «abandonats davant els grans interrogants que sorgeixen inevitablement al seu interior» 5, a mercè d'una societat i una cultura que ha fet del relativisme el seu credo.

Davant d'aquests possibles inconvenients i, com a conseqüència del dret natural, els pares han de sentir que l'escola és, en certa manera, una prolongació de la llar: un instrument de la seva tasca com a pares i no només un lloc on hom proporciona als fills una sèrie de coneixements.

Com a primer requisit, l'Estat ha de salvaguardar la llibertat de les famílies, de manera que aquestes puguin triar amb rectitud l'escola o els centres que jutgin més convenients per a l'educació dels fills. Certament, en el seu paper de tutelar el bé comú, l'Estat té uns drets i uns deures sobre l'educació: sobre ells tornarem en un proper article. Però aquesta intervenció no pot xocar amb la legítima pretensió dels pares d'educar els propis fills d'acord amb els béns que ells sostenen i viuen, i que consideren enriquidors per a la seva descendència.

Com ensenya el Concili Vaticà II, el poder públic –encara que sigui per una qüestió de justícia distributiva– ha d'oferir els mitjans i les condicions favorables perquè els pares puguin «triar amb llibertat absoluta, segons la seva consciència, les escoles per als seus fills» 6. Per això és important que els qui treballen en ambients polítics o relacionats amb l'opinió pública vulguin que aquest dret quedi salvaguardat, i en la mesura del possible es promogui.

L'interès dels pares per l'educació dels fills es manifesta en mil detalls. Independentment de la institució on estudiïn els fills, és natural interessar-se per l'ambient existent i pels continguts que s'hi transmeten.

Es tutela així la llibertat dels alumnes, el dret que no es deformi la seva personalitat i no anul·lin les seves aptituds, el dret a rebre una formació sana, sense que s'abusi de la seva docilitat natural per imposar opinions o criteris humans partidistes; així es permet i fomenta que els nois desenvolupin un esperit crític sa, alhora que se'ls mostra que l'interès patern en aquest àmbit va més enllà dels resultats escolars.

Tan important com aquesta comunicació entre els pares i els fills és aquella que es dóna entre els pares i els professors. Una clara conseqüència d'entendre l'escola com un instrument més de la pròpia tasca educadora, és col·laborar activament amb les iniciatives o l'ideari de l'escola.

En aquest sentit, és important participar en les seves activitats: per fortuna, és cada cop més comú que les escoles, independentment que siguin d'iniciativa pública o privada, organitzin de tant en tant jornades de portes obertes, trobades esportives, o reunions informatives de perfil més acadèmic. Especialment en aquest últim tipus de trobades, convé que vagin –si és possible– els dos cònjuges, encara que requereixi un cert sacrifici de temps o d'organització: d'aquesta manera, es transmet al fill –sense necessitat de paraules– que tots dos pares consideren l'escola un element rellevant en la vida familiar.

En aquest context, implicar-se en les associacions de pares –col·laborant en l'organització d'esdeveniments, fent propostes positives, o fins i tot participant en els òrgans de govern– obre tot un seguit de noves possibilitats educatives. Sens dubte, exercir correctament una funció així requereix un notable esperit de sacrifici: cal dedicar temps al tracte amb altres famílies, conèixer els professors, anar a reunions...

No obstant això, aquestes dificultats es veuen àmpliament compensades –sobretot, per l'ànima enamorada de Déu i ansiosa de servir– per l'obertura d'un camp apostòlic l'amplitud del qual no es pot mesurar: tot i que les reglamentacions de l'escola no permetin intervenir directament en alguns aspectes dels programes educatius, s'hi és en condicions d'implicar i impulsar professors i directius perquè l'ensenyament transmeti virtuts, bondat i bellesa.

Els altres pares són les primeres persones que agraeixen tal esforç, i per a ells un pare implicat en la tasca de l'escola –ja sigui perquè té aquest encàrrec, ja sigui perquè per pròpia iniciativa mostra la seva preocupació per l'ambient de la classe, etc.– esdevé un punt de referència: una persona amb experiència a qui anar a cercar el consell per l'educació dels propis fills.

S'obre així el camí a l'amistat personal, i amb ella a un apostolat que acaba beneficiant totes les persones de l'àmbit educatiu en el qual es desenvolupen els fills. Val aquí plenament allò que sant Josepmaria va deixar escrit a Camí , sobre la fecunditat de l'apostolat personal: Ets, entre els teus —ànima d'apòstol—, com la pedra caiguda al llac. —Produeix, amb el teu exemple i la teva paraula, un primer cercle..., i aquest, un altre... i un altre, i un altre... Cada vegada més ample. T'adones ara de la grandesa de la teva missió? 7

J. A. Araña - J. C. Errázuriz

Tornar a l'índex

Notes

1 Declaració Universal dels Drets de l'Home, 10-XII-1948, n. 26.

2 Joan Pau II, Carta a les famílies, 2-II-1994, n. 16.

3 Joan Pau II, Carta a les famílies, 2-II-1994, n. 16.

4 Benet XVI, Discurs a l'Assemblea Diocesana de Roma, 11-VI-2007.

5 Benet XVI, Discurs a la Conferència Episcopal italiana, 28-V-2008.

6 Concili Vaticà II, decl. Gravissimum educationis, núm 6.

7 Sant Josepmaria, Camí, n. 831.

El dret dels pares
a l'educació dels fills (II)

En l'article precedent hom va parlar del fonament natural del dret dels pares a l'educació dels fills, i del caràcter universal i irrenunciable d'aquest dret.

Certament, d'aquesta consideració és fàcil arribar a entendre l'escola com a perllongació de la tasca formativa que s'ha de dur a terme a la pròpia llar. Cal afirmar, però, que no només els pares són legítimament competents en qüestions que tenen a veure amb l'educació: l'Estat, i també l'Església, per altres títols, tenen obligacions ineludibles en aquest camp.

La funció de l'Estat en matèria d'educació

Són múltiples les raons que justifiquen l'interès dels poders públics per l'ensenyament. Des del punt de vista pràctic, és un fet contrastat a nivell internacional que el creixement efectiu de la llibertat i el progrés socioeconòmic de les societats es fonamenta en la necessitat que els poders públics garanteixin un cert nivell cultural a la població; car una societat complexa només pot funcionar correctament si es dóna una adequada distribució de la informació i els coneixements per a l'oportuna gestió, així com la suficient comprensió de les virtuts i de les normes que possibiliten la convivència civil i condicionen els comportaments individuals i col·lectius.

Només cal pensar, per exemple, en la importància de combatre l'analfabetisme per millorar la justícia social, per entendre que l'Estat té poders, funcions i drets indeclinables en matèria de promoció i difusió de l'educació, a la qual tothom té un dret inalienable 1.

Això justifica, com exigència concreta del bé comú, que l'ordenament estatal estableixi certs nivells d'ensenyament, l'eficaç aprofitament dels quals pugui legítimament condicionar l'accés a determinades carreres universitàries o altres tipus d'activitats professionals.

En aquest context, pot plantejar-se el problema de si les competències dels pares i les de l'Estat són incompatibles o hi ha desacords, o per contra, poden arribar a ser complementàries. En tot cas, hom pot preguntar-se: com es relacionen entre si?, fins on pot legislar l'Estat sense suplantar el dret dels pares, o quan podria intervenir per garantir els drets dels nens davant dels pares?

En realitat, es tracta de qüestions que no toquen la funció que, per si mateixa, correspon a l'Estat respecte a l'ensenyament. Però, contràriament a allò que seria desitjable, s'observa una tendència en els poders públics, que es ve manifestant en molts països com a mínim des del segle XVIII, a assumir de manera cada vegada més exclusiva la funció educativa, aconseguint en ocasions nivells de monopoli gairebé total de l'escola.

En el fons d'aquest interès hi ha la pretensió d'estendre a totes les persones una ètica única, que correspondria a una moral ciutadana conformada per uns principis ètics mínims de validesa universal i compartits per tots, i que en els casos més extrems ha caigut en una concepció gairebé totalitària, ja que pretén substituir el ciutadà en la seva responsabilitat de tenir un judici de moralitat i de consciència propi, impedint altres projectes o estils de vida que no siguin els promoguts des de l'opinió pública creada o sostinguda per l'Estat.

L'instrument per impulsar aquests objectius ha estat la defensa a ultrança de l'ensenyament neutre en l'anomenada escola pública, l'aïllament o l'ofec econòmic de les iniciatives d'ensenyament nascudes en el si de la societat civil o, de manera indirecta, l'establiment per la legislació estatal de requisits d'homologació o programació general amb tal grau de concreció i exhaustivitat que eliminen a la pràctica les possibilitats d'especificitat de les alternatives de caràcter social, donant lloc per la via dels fets a un monopoli sobre l'educació, o l'existència purament formal del pluralisme escolar.

En aquests contextos, hom pot afirmar que la pretesa neutralitat dels programes estatals és només aparent, ja que impliquen una concreta posició ideològica. A més, a Occident, hom pot constatar que aquest tipus d'iniciatives solen estar relacionades amb el desig d'emancipar la cultura humana de tota concepció religiosa, o amb l'afany de relativitzar béns morals que són fonamentals, com el sentit de l'afectivitat i de l'amor, de la maternitat, el dret a la vida des del primer instant de la concepció fins a la mort natural...

En els darrers anys, aquesta postura ha estat reforçada en aplicar a l'escola principis més propis de l'àmbit universitari, com la llibertat de càtedra i d'expressió de qui es dedica a la funció docent. D'aquesta manera, la llibertat educativa es veu restringida a la presumpta llibertat que tindria el professor per expressar les seves idees i formar al seu caprici els alumnes, com una concessió que li ha delegat l'Estat.

En el fons d'aquestes maneres de concebre la llibertat s'aprecia un pessimisme profund sobre les possibilitats de la persona humana i de la capacitat dels pares, i de la societat en general, per garantir una formació en la virtut i en la responsabilitat ciutadana als fills.

Les dificultats se superen quan es considera que l'escola compleix una funció de suplència respecte dels pares, i que «els poders públics tenen el deure de garantir aquest dret dels pares i d'assegurar les condicions reals del seu exercici» 2, és a dir, han de ser guiats pel principi de subsidiarietat.

La llibertat d'ensenyament

La defensa del dret dels pares a l'educació dels fills en l'àmbit escolar, sigui respecte a l'extralimitació dels poders públics, sigui respecte a les pretensions ideologitzants del professor, és allò que usualment s'anomena llibertat d'ensenyament o també llibertat d'educació. És el mateix dret natural dels pares vist des de la perspectiva de les relacions amb l'Estat o amb altres agents educatius.

La llibertat d'ensenyament és, per tant, un dret humà que té com a subjecte els pares de família per educar els fills segons les seves preferències, que poden ser de tot tipus 3: des de qüestions que afecten el currículum (l'elecció dels idiomes, o dels esports que es practiquen), fins metodològiques o pedagògiques (on entra, per exemple, l'ensenyament diferenciat o altres aspectes d'índole més aviat disciplinar).

Lògicament, hi cap en aquest camp l'orientació religiosa: és normal que un pare vulgui educar el fill en la seva mateixa fe, d'una manera coherent amb allò que creu i practica. No es tracta, doncs, d'una qüestió confessional o ideològica, sinó del dret natural dels pares.

Aquesta llibertat garanteix que seran ells qui s'ocuparan de l'educació dels seus fills, bé per si mateixos, bé triant les escoles o altres mitjans que considerin oportuns o necessaris, o també creant els seus centres d'educació. L'Estat té funcions evidents de promoció, de control, de vigilància. I això exigeix una igualtat d'oportunitats entre la iniciativa privada i la de l'Estat: vigilar no és posar obstacles, ni impedir o coartar la llibertat 4.

En qualsevol cas, aquest dret no es limita a l'àmbit domèstic, sinó que justament té com a objecte propi l'ensenyament, que satisfà l'obligació legítimament imposada pel poder públic de dur a terme una instrucció mínima del menor, és a dir, durant tot el temps en què el fill es trobi sota la tutela dels pares.

En conseqüència, la llibertat d'ensenyament no versa sobre qualsevol tipus d'educació, sinó que fa referència a les activitats educatives que tenen una concreta rellevància social, de manera que l'educació rebuda pel menor d'edat tingui valor jurídic. La llibertat d'ensenyament comporta, per tant, admetre que no només l'escola estatal és capaç de certificar el compliment de l'obligació de la instrucció mínima establerta legítimament pel poder públic.

Durant aquest temps de minoria d'edat, l'activitat dels professors no es regeix per la lliure transmissió de coneixements ni per la llibertat de recerca pròpia de l'àmbit i quefer universitari; els professors actuen principalment com a delegats dels pares, posant al seu servei el talent professional que tenen per cooperar amb ells en el tipus d'educació que volen proporcionar als fills.

En l'àmbit de l'escola, l'activitat docent del professor és una activitat que caldria qualificar de "paterna", mai una activitat ideològica. La llibertat d'ensenyament es rebel·la davant el canvi de paradigma que implica la substitució del principi segons el qual l'escola actua com a delegada dels pares, per aquell altre que sosté que l'escola actua com a agent ideològic-administratiu dels poders estatals.

El deure de intervenir en l'àmbit públic en matèria d'educació

Tots els ciutadans, i de manera especial els pares, individualment o units en associacions, poden i han d'intervenir en l'àmbit públic quan està en joc l'educació, aspecte fonamental del bé comú. Hi ha dos punts capitals en la vida dels pobles: les lleis sobre el matrimoni i les lleis sobre l'ensenyament, i en això els fills de Déu han d'estar ferms, lluitar bé i noblement, per amor a totes les criatures 5.

Aquesta fermesa, que correspon sobiranament a la família fundada en el matrimoni, es recolza en una potestat que és originària –no concedida per l'Estat, ni per la societat, sinó anterior a ells ja que té el seu fonament en la naturalesa humana– i, per tant, ha d'aspirar a veure reconegut el dret propi dels pares a educar els fills per si mateixos o el dret per a delegar aquesta activitat en aquells on vulguin posar la seva confiança, mentre que manifesta la subjectivitat social de la família, i n'és l'àmbit de sobirania davant d'altres poders que pretenguin interferir en aquesta activitat. Aquesta actitud per part dels pares requereix, per la seva banda, gran esperit de responsabilitat i iniciativa.

J. A. Araña - J. C. Errázuriz

Tornar a l'índex

Notes

1 Cf. Joan Pau II, locució a la UNESCO, 2-VI-1980; Congregació per a la Doctrina de la Fe, Instrucció libertatis conscientia, núm 92.

2 Catecisme de l'Església Catòlica, n. 2229.

3 Cf. Ibíd.

4 Sant Josepmaria, Converses amb Mons Escrivà de Balaguer, n. 79.

5 Sant Josepmaria, Forja, n. 104.

Educar en amistat

Allò més important de l'educació no consisteix a transmetre uns coneixements o habilitats: és, sobretot, ajudar l'altre a què creixi com a persona, a què desplegui totes les potencialitats, que són un do que ha rebut de Déu.

Lògicament, també cal instruir, comunicar continguts, però sense no perdre mai de vista que educar té un sentit que va més enllà d'ensenyar unes capacitats manuals o intel·lectuals. Implica posar en joc la llibertat de l'educand i, amb aquesta, la seva responsabilitat.

D'això, en qüestions d'educació, cal proposar metes, objectius adequats que, depenent de cada edat, puguin ser percebuts com una cosa sensata que dóna significat i valor a la tasca empresa.

Educar amb l'amistat

Al mateix temps, hom no pot oblidar que, especialment en les fases primeres del creixement, l'educació té una càrrega afectiva important. La voluntat i la intel·ligència no es desenvolupen al marge dels sentiments i de les emocions. És més, l'equilibri afectiu és requisit necessari perquè la intel·ligència i la voluntat es despleguin; si no, és fàcil que es produeixin alteracions en la dinàmica de l'aprenentatge i potser, més endavant, desajustos en la personalitat.

Com aconseguir, però, aquest ordre i mesura en els afectes del nen, i després en els de l'adolescent i del jove? Potser ens trobem davant d'una de les preguntes més àrdues per la tasca pedagògica, entre altres raons perquè es tracta d'un assumpte pràctic que correspon a cada família. De tota manera, hom hi pot avançar una primera resposta: generar confiança és vital.

Pares, no amoïneu els vostres fills, que no es desanimin 1, recomana l'apòstol. És a dir, els fills es tornarien temorosos, sense audàcia, amb por a prendre responsabilitats. Pussillus animus: un esperit petit, mesquí.

Generar confiança té a veure amb l'amistat, que és l'ambient que fa sorgir una acció veritablement educativa: els pares han de procurar fer-se amics dels fills. Així ho aconsellava sant Josepmaria reiteradament: No és un camí encertat, per a l'educació, la imposició autoritària i violenta. L'ideal dels pares es concreta més aviat a ésser amics dels fills: amics als quals es confien les inquietuds, amb qui es consulten els problemes, i dels quals hom espera un ajut eficaç i amable 2.

A primera vista no és fàcil entendre què pot significar "fer-se amic dels fills". L'amistat es suposa entre parells, entre iguals, i aquesta igualtat contrasta amb l'asimetria natural de la relació paternofilial.

Els fills sempre reben dels pares molt més que allò que eventualment poden arribar a donar-los. Mai no serà possible saldar el deute que tenen amb ells. Els pares no solen pensar que se sacrifiquen pels fills quan de fet ho fan, no veuen com privació allò que per als fills és regal. Reparen poc en les seves necessitats o, més aviat, converteixen en pròpies les necessitats dels fills. Arribarien a donar la vida per ells i, de fet, ordinàriament l'estan donant sense advertir-ho. És molt difícil trobar una gratuïtat més gran entre persones.

Tanmateix, també és veritat que els pares s'enriqueixen amb els fills, la paternitat és sempre una experiència nova, com ho és la persona mateixa. Els pares reben quelcom molt important dels fills: en primer lloc, afecte, una cosa que cap altre pot donar-los per ells, ja que cada persona és única, i, a més, l'oportunitat de sortir de si mateixos, d'«expropiar-se» en el lliurament a l'altre –el marit a la seva dona, la dona al marit, i tots dos als fills–, i així créixer com a persones.

La persona només pot trobar la plenitud en l'amor. Com ensenya el Concili Vaticà II, «l'home, única criatura terrenal a qui Déu ha estimat per si mateixa, no pot trobar la seva pròpia plenitud si no és en el lliurament sincer de si mateix als altres» 3. Donar i rebre amor és l'únic que arriba a omplir la vida humana de contingut i "pes": «amor meus, pondus meum», diu sant Agustí 4. Ara bé, l'amor és més viu en qui és capaç de passar-ho malament per la persona que estima, que en qui només és capaç de passar-s'ho bé amb ella.

L'amor comporta sempre sacrifici, i és lògic que generar aquesta atmosfera de confiança i amistat amb els fills ho requereixi també. L'ambient d'una família s'ha de construir, no és una cosa que hom es trobi feta. Això no vol dir que es tracti d'un projecte difícil, o que requereixi una preparació especial: suposa estar atent als petits detalls, saber manifestar en gestos l'amor que es porta dins.

L'entorn familiar es relaciona en primer lloc amb l'afecte que es tenen i mostren els esposos: hom podria dir que l'afecte que reben els fills és la sobreabundància del que es mostren els pares. D'aquest ambient viuen els nens, encara que potser ho perceben sense ser–ne conscients.

Lògicament, aquesta harmonia es torna encara més important quan es tracta d'accions que afecten directament els fills. En el camp de l'educació, és capital que els pares marxin a l'uníson: per exemple, una mesura presa per un dels dos, cal que sigui secundada per l'altre; si la contraria, s'educa malament.

També els pares han d'educar-se entre si, i educar–se per educar. Un pare i una mare mal educats difícilment seran bons educadors. Han de créixer tenint cura de la seva vinculació matrimonial, millorant les seves virtuts. Tot cercant junts reforços positius per als fills.

Educar per l'amistat

La confiança és el "caldo de cultiu" de l'amistat. I l'amistat, al seu torn, crea un ambient amable i confiat, segur, serè; genera un clima que no només fa possible una adequada comunicació entre els cònjuges, sinó que facilita també l'intercanvi amb els fills i entre els fills.

En aquest sentit, són diferents els conflictes entre els cònjuges que entre els germans. És freqüent, i fins normal, que hi hagi baralles entre aquests, tots, d'una manera o altra, competim pels recursos, més encara si són limitats: cada germà voldria anar sempre de la mà de la mare, o en el seient davanter del cotxe, o ser el preferit del pare, o ser el primer a desembolicar la joguina nova. Però aquestes baralles poden resultar també molt educatives i ajudar a la socialització. Donen als pares ocasió per ensenyar a voler el bé de l'altre, a perdonar, a saber cedir o mantenir la posició, si és necessari. Les relacions amb els altres germans, ben enfocades, fan que l'afecte natural a la pròpia família reforci l'educació en virtuts, i forja una amistat que durarà tota la vida.

Però a la família també s'han de plantejar com es reforça l'amistat entre els cònjuges. Sovint, les discussions en el si del matrimoni solen originar-se per defectes en la comunicació. Les causes poden ser molt diverses: una manera diferent de veure les coses, haver permès que la rutina es vagi apoderant del dia a dia, deixar que surti a la superfície un moment de mal humor... En qualsevol cas, s'ha perdut el fil del diàleg.

Cal examinar-se, demanar perdó i perdonar. Si jo hagués de donar un consell als pares, els donaria sobretot aquest: que els vostres fills vegin —de petits ho veuen tot, i ho judiquen: no us feu il·lusions— que intenteu viure d'acord amb la vostra fe, que Déu no és tan sols en els vostres llavis, sinó que és en les vostres obres; que us esforceu a ser sincers i lleials, que us estimeu vosaltres i que els estimeu de debò 5.

Els fills no esperen dels pares que siguin molt intel·ligents o especialment simpàtics, o que els donin encertadíssims consells, ni tampoc que siguin grans treballadors o els omplin de joguines, o els permetin gaudir de magnífiques vacances.

Allò que els fills i les filles busquen en el pare o la mare no són pas uns coneixements més amplis que els seus o uns consells més o menys encertats, sinó quelcom de més categoria: un testimoniatge del valor i del sentit de la vida encarnat en una existència concreta, confirmat en les diverses circumstàncies i situacions que se succeeixen al llarg dels anys 6.

Certament, com deia sant Josepmaria, la família és el primer negoci i el més fecund dels pares, si es porta amb criteri. Suposa un esforç constant per créixer en la virtut, i un esforç ininterromput per a no baixar la guàrdia. La dificultat rau en com aconseguir-ho: Com donar un testimoni vàlid del sentit de la vida? com mantenir en cada moment una conducta coherent? En definitiva, com educar per a la amistat o, dit d'una altra manera, per a l'amor, per a la felicitat?

Ja s'ha apuntat que el mateix amor que els cònjuges es manifesten i saben donar als fills respon en part a aquestes preguntes. A més, hi ha dos aspectes de l'educació especialment significatius en vistes al creixement de la persona i a la seva capacitat de socialització i, per tant, referits directament a la seva felicitat. Motius heterogenis, però cada un rellevant a la seva manera.

El primer, que de vegades no es valora prou, és el joc. Ensenyar al fill a jugar suposa tantes vegades sacrifici i dedicació de temps, un bé escàs que tots volem esprémer, també per descansar.

No obstant això, el temps dels pares és un dels més grans dons que el fill podrà rebre; palesa proximitat, una manera concreta d'estimar. Només per això, el joc ja contribueix a generar un ambient de confiança que desenvolupa l'amistat entre pares i fills. Però a més, el joc crea actituds fonamentals que són a la base de les virtuts necessàries per afrontar l'existència.

El segon camp és el de la personalitat mateixa: el tarannà del pare i de la mare, en la seva diversitat, contemplen el caràcter i la identitat del nen o de la nena. Si els pares són presents i intervenen positivament en l'educació dels fills –somrient, preguntant, corregint, sense desànims–, els ensenyaran, gairebé com per osmosi, un model de ser persona, de com captenir-se i afrontar la vida.

Si lluiten per ser millors, per escoltar, per mostrar-se alegres i amables, ofereixen als fills una resposta gràfica a la pregunta sobre com portar una existència feliç, amb els límits d'aquí baix.

Aquesta influència arriba al més profund de l'ésser, i la seva importància i implicacions només s'aprecien a mesura que passa el temps. En els models que pare i mare ofereixen, el fill descobreix què aporta ser home o ser dona en la configuració d'una veritable llar; descobreix també que la felicitat i l'alegria són possibles gràcies a l'amor mutu, s'aprecia que l'amor és una realitat noble i elevada, compatible amb el sacrifici.

En definitiva, de manera natural i espontània, l'ambient familiar fa que el fill posi en la seva vida els punts ferms que l'ajudaran a orientar-se per sempre, tot i les desviacions que puguin imperar en la societat. La família és el lloc privilegiat per experimentar la grandesa de l'ésser humà.

Tot això que s'ha dit constitueix un aspecte peculiar d'aquest amor sacrificat dels pares. D'una banda, han experimentat l'alegria de perpetuar-se. De l'altra, constaten el creixement de qui poc a poc va deixant de ser part d'ells per ser, cada vegada més, ell mateix.

També els pares maduren com a pares en la mesura que veuen amb alegria créixer els fills i dependre menys d'ells. A partir d'unes arrels vitals –que sempre romandran– es va operant el progressiu i natural desgasament d'una nova biografia que es desplega inèdita, i que pot no correspondre a les expectatives que es van alimentar, fins i tot abans del naixement.

L'educació dels fills, el creixement, la maduració, fins a la seva independència, s'afrontarà amb més facilitat si el matrimoni fomenta també un ambient d'amistat amb Déu. Quan la família se sap una església domèstica 7, el nen assimila amb senzillesa algunes pràctiques de pietat, poques i breus, aprèn a posar el Senyor en la línia dels primers i més fonamentals afectes; aprèn a tractar Déu com a Pare i la Mare de Déu com a Mare, aprèn a pregar, seguint l'exemple dels pares 8.

J. M. Barrio i J. M. Martín

Tornar a l'índex

Notes

1 Col 3, 21.

2 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 27.

3 Conc. Vaticà II, Const. Past. Gaudium et spes, n. 24.

4 Sant Agustí, Confessions, XIII, 10.

5 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 28.

6 Ibíd.

7 Cf. 1 Co 16, 19.

8 Sant Josepmaria, Converses amb Mons. Escrivà de Balaguer, n. 103.

Educar en llibertat

Déu ha volgut crear éssers lliures, amb totes les conseqüències. Com un bon pare, ens ha donat la pauta –la llei moral– perquè puguem utilitzar correctament la llibertat; és a dir, de manera que reverteixi en el nostre propi bé. Tanmateix, ha volgut córrer el risc de la nostra llibertat 1.

D'alguna manera, es pot dir que el Totpoderós ha acceptat sotmetre els seus propis designis a l'aprovació de l'home, que Déu condescendeix amb la nostra llibertat, amb la nostra imperfecció, amb les nostres misèries 2, perquè prefereix el nostre amor lliurement lliurat a l'esclavitud d'un titella, prefereix l'aparent fracàs dels seus plans a posar condicions a la nostra resposta.

Sant Josepmaria cita a Camí una "dita" atribuïda a santa Teresa: «Teresa, jo vaig voler... Però els homes no han volgut» 3. El sacrifici de Crist a la Creu és la mostra més eloqüent de fins a quin punt Déu està disposat a respectar la llibertat humana; i si Ell arriba a aquests extrems –pensarà un pare cristià–, qui sóc jo per no fer-ho?

Estimar els fills és voler la seva llibertat. Això també suposa, però, córrer un risc, exposar-se a la llibertat dels fills. Únicament així el seu creixement és pròpiament seu: una operació vital, immanent, i no un automatisme o un reflex condicionat per la coacció o la manipulació.

De la mateixa manera que la planta no creix perquè l 'estiri el jardiner, sinó perquè fa seu l'aliment, l'ésser humà progressa en humanitat en la mesura que assumeix lliurement el model que inicialment rep. Per això, els pares que estimen de debò, que busquen sincerament el bé dels fills, després dels consells i de les consideracions oportunes, han de retirar-se amb delicadesa perquè res no perjudiqui el gran bé de la llibertat, que fa l'home capaç d'amar i servir Déu. Han de recordar que Déu mateix ha volgut que se l'estimi i se'l serveixi en llibertat i que sempre respecta les nostres decisions personals 4.

Una llibertat estimada i re-estimada

Per això, voler la llibertat dels fills està molt lluny d'una despreocupada indiferència sobre com la utilitzen. La paternitat perllonga en l'educació allò que va iniciar-se en la generació. Per tant, estimar la llibertat dels fills vol dir també saber requerir-la.

Com fa Déu amb l'home, suaviter et fortiter , els pares han de saber convidar els fills a usar de les capacitats de manera que creixin com a persones de bé. Potser es presenta una bona ocasió quan demanen permís per a determinats plans; aleshores, pot ser oportú respondre que és ell qui ha de decidir després de ponderar totes les circumstàncies del cas, però que ha de preguntar si realment li convé o no allò que demana, ajudant-lo a distingir la necessitat del caprici, que entengui que no és just malbaratar allò que molts no es poden permetre, etc.

Fent un joc de paraules, podem imaginar que "requerir" es refereix a una espècie de doble voler: voler i re-voler. No és possible demanar la llibertat humana si prèviament no es volen les seves conseqüències, sinó s'assumeixen i respecten. Per això, un respecte autèntic a la llibertat ha de promoure l'esforç intel·lectual, i les exigències morals que ajudin la persona a saber vèncer les dificultats pròpies, a superar-se. Aquesta és la forma de tot creixement humà. Per exemple, els pares han de pretendre dels fills, segons les edats, que respectin certs límits. Algunes vegades caldrà el càstig, aplicat amb prudència i moderació, donant les raons oportunes i, per descomptat, sense violència.

Oferir confiança i animar, amb paciència, dóna els millors resultats. Àdhuc en el cas extrem, quan el fill pren una decisió que els pares tenen bons motius per considerar errada, i fins i tot per preveure-la com a origen d'infelicitat, la solució no rau en la violència, sinó a comprendre i —més d'un cop— a saber romandre al seu costat per ajudar-lo a superar les dificultats i, si cal, a treure tot el bé possible d'aquell mal 5.

En qualsevol cas, la tasca formativa consisteix en procurar que les persones vulguin, en definitiva, subministrar els instruments intel·lectuals i morals perquè cada un sigui capaç de fer el bé per propi convenciment.

Saber corregir

Respectar la persona i la seva llibertat no vol dir donar per vàlid tot allò que una persona pensi o faci. Els pares han de dialogar amb els fills sobre el bo i el millor i, en alguna circumstància, inevitablement hauran de tenir el valor de corregir amb la necessària energia. Ells, que no només respecten els fills sinó que els estimen, no toleren qualsevol comportament.

L'amor és el menys tolerant, permissiu o condescendent que trobem en les relacions humanes: perquè, si bé és possible estimar una persona amb els seus defectes, no ho és voler-la pels seus defectes. L'amor desitja el bé de la persona, que aquesta doni el millor de si, que arribi a la felicitat, i per això qui estima pretén que l'altre lluiti contra les seves deficiències, i somia amb ajudar-lo a corregir-les.

Sempre són més els elements positius d'una persona –si més no potencialment– que els defectes, i aquestes bones qualitats la fan amable, però no s'estimen les qualitats positives sinó a les persones que les tenen, i que les posseeixen conjuntament amb altres que potser no ho són tant. Una conducta correcta sol ser resultat de moltes correccions, i aquestes seran més eficaces si s'administren amb sentit positiu, posant sobretot en relleu allò que es pot millorar en el futur.

En vista d'això, s'adverteix que tota forma d'educar apel·la a la llibertat de les persones. En això es distingeix, precisament, educar d'ensinistrar o instruir. "Educar en llibertat" és un pleonasme: no es diu ni més ni menys que "educar".

El valor educatiu de la confiança

Nogensmenys, l'expressió "educar en llibertat" permet posar l'accent en la necessitat de formar en un clima de confiança. Com ha estat posat en relleu, les expectatives dels altres en relació al nostre capteniment funcionen com a motius morals de les nostres accions.

La confiança que se'ns mostra ens mou a obrar; i ens paralitza, en canvi, sentir que desconfien de nosaltres. Això és palès en el cas de les persones més joves o dels adolescents, que encara estan modelant el caràcter i valoren molt el judici dels altres.

Confiar significa tenir fe, donar crèdit a algú, considerar-lo capaç de veritat: de manifestar-la, de guardar-la, segons els casos, però també de viure-la. La confiança que es dóna a l'altre sol provocar un doble efecte: de manera immediata, un sentiment de gratitud, perquè se sap beneficiat per un do; a més, la confiança afavoreix el sentit de responsabilitat.

Qui em demana una cosa important espera que l'hi doni, perquè ja confia que puc donar-li: té de mi un concepte elevat. Si aquesta persona es fia de mi, em sento mogut a satisfer les seves expectatives, a respondre dels meus actes. Confiar en algú és una manera molt profunda d'encomanar alguna cosa.

Gran part d'allò que poden fer els educadors depèn de quant han sabut suscitar aquesta actitud en les persones. En particular els pares han de guanyar-se la confiança dels fills donant-la ells primer. A certes edats primerenques, convé estimular l'ús de la llibertat; per exemple, han de demanar-los coses, i donar explicacions sobre el bo i el dolent. Però això no tindria significat si manqués la confiança, aquest mutu sentiment que ajuda a la persona a obrir la seva intimitat, sense el qual és difícil proposar metes i tasques que contribueixin al creixement personal.

La confiança es dóna, s'assoleix, es genera, no es pot imposar, ni exigir. Un es fa digne de confiança pel seu exemple d'integritat, anant per davant en donar allò que demana als altres. Així s'adquireix l'autoritat moral necessària per a requerir els altres; i s'adverteix que educar en llibertat fa possible educar la llibertat.

Educar la llibertat

L'educació bé pot entendre's com una habilitació de la llibertat amb vista a percebre allò que és valuós –allò que enriqueix i convida a créixer–, i a afrontar els requeriments pràctics. I això s'aconsegueix proposant usos de la llibertat, plantejant tasques plenes de sentit.

Cada edat de la vida té els seus aspectes positius. Un dels més nobles que té la joventut és la facilitat per confiar i respondre positivament a l'exigència amable. En un temps relativament curt podem apreciar canvis notables en joves a qui s'han confiat encàrrecs que podien assumir, i que apreciaven com importants: ajudar una persona, col·laborar amb els pares en alguna funció educativa...

Per contra, aquesta noblesa es manifesta, en forma pervertida i sovint violenta, contra els qui es limiten a afalagar els seus capricis. A primera vista, aquesta actitud és més còmoda, però a la llarga els costos són molt més alts i, sobretot, no ajuda a madurar, ja que no els prepara per a la vida.

Qui s'acostuma des de petit a pensar que tot es resol de forma automàtica, sense cap esforç o abnegació, probablement no madurarà al seu temps. I quan la vida fereixi –cosa que inevitablement farà–, potser no tingui solució. L'home ha de modelar el caràcter, aprendre a esperar els resultats d'un esforç llarg i continuat, a superar l'esclavitud de la immediatesa.

Certament, l'ambient hedonista i consumista que avui respiren moltes famílies en l'anomenat "primer món" –i també en molts altres ambients de països menys desenvolupats–, no facilita copsar el valor de la virtut o la importància de retardar una satisfacció per obtenir un bé més gran.

Però davant d'aquesta circumstància adversa, el sentit comú posa de manifest la importància de l'esforç: per exemple, en els nostres dies té molta força la referència a la cultura esportiva, en la qual s'adverteix que qui vol guanyar una medalla ha d'estar disposat a patir entrenaments prolongats i ardus.

En general, la persona que és capaç d'orientar-se lliurement cap a béns que realment "paguen la pena" ha d'estar preparada per fer tasques de gran envergadura (aggredi), i per resistir amb tenacitat en l'afany quan arriba el desànim i apareixen les dificultats (sustinere). Aquestes dues dimensions de la fortalesa subministren l'energia moral per no conformar-nos amb allò que ja s'ha assolit i seguir creixent, arribar a ser més. Avui és especialment important mostrar amb eloqüència que una persona que disposa d'aquesta energia moral és més lliure que qui no en disposa.

Tots som cridats a assolir aquesta llibertat moral, que només pot obtenir-se amb un ús –no qualsevol ús– moralment bo del lliure albir. Constitueix un repte per als educadors, i en particular per als pares, mostrar de manera convincent que l'ús autènticament humà de la llibertat no consisteix tant de fer el que ens doni la gana, com de fer el bé perquè ens dóna la gana que , com solia dir sant Josepmaria, és la raó més sobrenatural 6.

És aquest el camí per alliberar-se del clima asfixiant de la sospita i de la coacció moral, que impedeixen de cercar pacíficament la veritat i el bé i adherir-se'n cordialment. No hi ha ceguesa més gran que la de qui es deixa portar per les passions, per les "ganes" (o per la seva manca). Qui només pot aspirar al que li ve de gust és menys lliure que qui pot perseguir, no només en teoria sinó amb obres, un bé ardu.

No hi ha desgràcia més gran que la de qui, ambicionant un bé, es descobreix sense forces per fer-ho. Perquè la llibertat adquireix el seu autèntic sentit quan s'exercita en servei de la veritat que rescata, quan es gasta cercant l'Amor infinit de Déu, que ens deslliga de tota servitud 7.

J. M. Barrio

Tornar a l'índex

Notes

1 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 113.

2 Ibíd.

3 Cf. Sant Josepmaria, Camí, n. 761.

4 Sant Josepmaria, Converses amb Mons. Escrivà de Balaguer, n. 104.

5 Ibíd.

6 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 17.

7 Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 27.

Educar en temprança i sobrietat (I)

En la tasca d'educació, quan els pares neguen als fills algun desig, és fàcil que aquests demanin per què no poden seguir la moda, o menjar alguna cosa que els agrada, o què els impedeix passar hores navegant per Internet, o jugant a l'ordinador. La resposta que ve espontània pot ser, simplement, "perquè no ens podem permetre aquesta despesa" o "perquè has d'acabar els deures" o, en el millor dels casos, "perquè acabaràs sent un capritxós".

Són respostes fins a cert punt vàlides, si més no per sortir d'un momentani encallament, però que sense pretendre-ho poden amagar la bellesa de la virtut de la temprança, fent que aparegui davant els fills com una simple negació d'allò que atrau.

Per contra, com qualsevol virtut, la temprança és fonamentalment afirmativa. Capacita la persona per fer-se mestressa de si mateixa, posa ordre en la sensibilitat i l'afectivitat, en els gustos i desitjos, en les tendències més íntimes del jo: en definitiva, ens procura l'equilibri en l'ús dels béns materials, i ens ajuda a aspirar al bé millor 1. De manera que, d'acord amb sant Tomàs, la temprança podria situar-se en l'arrel mateixa de la vida sensible i espiritual 2. No en va, si hom llegeix amb atenció les benaurances s'observa que, d'una manera o altra, gairebé totes estan relacionades amb aquesta virtut. Sense ella no es pot veure Déu, ni ser consolats, ni heretar la terra i el cel, ni suportar amb paciència la injustícia 3: la temprança canalitza les energies humanes per moure el molí de totes les virtuts.

Senyoriu

El cristianisme no es limita a dir que el plaer és una cosa "permesa". Ho considera, més aviat, com una cosa positivament bona, perquè Déu mateix l'ha posat en la naturalesa de les coses, com a resultat de la satisfacció de les nostres tendències. Però això és compatible amb la consciència que el pecat original existeix, i ha desordenat les passions. Tots comprenem bé per què sant Pau diu faig el mal que no vull 4; és com si el mal i el pecat haguessin estat empeltats en el cor humà que, després de la caiguda original, es troba en la tessitura d'haver de defensar-se de si mateix. Aquí es revela la funció de la temprança, que protegeix i orienta l'ordre interior de les persones.

Un dels primers punts de Camí pot servir per enquadrar el lloc de la temprança en la vida de les dones i dels homes: Acostuma't a dir que no 5. Sant Josepmaria explicava al seu confessor el sentit d'aquest punt, assenyalant que és més senzill dir que sí: a l'ambició, als sentits... 6. En una tertúlia, comentava que quan diem que sí, tot són facilitats, però quan hem de dir que no, ve la lluita, i de vegades no ve la victòria en la lluita, sinó la derrota. Per tant, ens hem d'acostumar a dir que no per vèncer en aquesta lluita. Perquè d'aquesta victòria interna surt la pau per al nostre cor, i la pau que portem a les nostres llars –cada un, a la vostra—, i la pau que portem a la societat i al món sencer 7.

Dir que no, en moltes ocasions, comporta una victòria interna que és font de pau. És negar-se a allò que allunya de Déu –a les ambicions del jo, a les passions desordenades—, és la via imprescindible per afirmar la pròpia llibertat, és una manera de col·locar-se al món i davant el món.

Quan algú diu que sí a tots i a tot allò que l'envolta o li ve de gust, cau en l'anonimat, d'alguna manera es despersonalitza, és com un ninot mogut per la voluntat d'altres. Potser hàgim conegut alguna persona que és així, incapaç de dir que no als impulsos de l'ambient o als desitjos dels que l'envolten. Són persones aduladores en què l'aparent afany de servei revela manca de caràcter o, fins i tot, hipocresia; són persones incapaces de complicar-se la vida amb un "no".

Perquè qui diu que sí a tot, en el fons, demostra que, a part de si mateix, poca cosa li importa. Qui, en canvi, sap que guarda un tresor en el seu cor 8, lluita contra allò que se li oposa. Per això, "dir que no" a algunes coses és, sobretot, comprometre's amb altres, situar-se al món, declarar davant els altres la pròpia escala de valors, la forma de ser i de comportar-se. Suposa –si més no— voler forjar el caràcter, comprometre's amb allò que realment s'estima, i donar-ho a conèixer amb les pròpies accions.

L'expressió d'alguna cosa o algú "ben temperat" produeix una idea de solidesa, de consistència: Temprança és senyoriu. Senyoriu que s'aconsegueix quan s'és conscient que no tot allò que experimentem en el cos i en l'ànima ha de resoldre's a raig fet. No tot allò que es pot fer s'ha de fer. Resulta més còmode deixar-se arrossegar pels impulsos que anomenem naturals, però al final d'aquest camí es troba la tristesa, l'aïllament en la pròpia misèria 9.

L'home acaba depenent de les sensacions que l'ambient desperta en ell, i cercant la felicitat en sensacions fugaces, falses, que –precisament per ser passatgeres— mai no satisfan. El destemprat no pot trobar la pau, va donant batzegades d'una banda a l'altra, i acaba per entossudir-se a una recerca sense fi, que esdevé una autèntica fugida de si mateix. És un etern insatisfet, que viu com si no pogués conformar-se amb la seva situació, com si fos necessari cercar sempre una nova sensació.

En pocs serveis es veu millor que en la manca de temprança la servitud del pecat. Com diu l'Apòstol, en la seva desesperació es van lliurar al desvari 10. El destemprat sembla haver perdut el control de si mateix, bolcat com està a cercar sensacions. Per contra, la temprança compta entre els seus fruits amb la serenitat i el repòs. No calla ni nega els desitjos i passions, però fa l'home veritablement amo, senyor. La pau és «tranquil·litat en l'ordre» 11, només es troba en un cor segur de si mateix, i disposat a lliurar-se.

Temprança i sobrietat

Com es pot ensenyar la virtut de la temprança? En nombroses ocasions, sant Josepmaria ha abordat la qüestió, posant l'accent en dues idees fonamentals: per educar són necessàries la fortalesa i l'exemple, i promoure la llibertat. Així, comentava que els pares han d'ensenyar als fills a viure amb sobrietat, a portar una vida una mica espartana, és a dir, cristiana. És difícil, però cal ser valents: tingueu valor per educar en l'austeritat; si no, no fareu res 12.

D'això que hem dit, resulta que és indubtable la importància d'aquesta virtut, però pot semblar sorprenent que sant Josepmaria consideri que una vida espartana sigui sinònim de quelcom cristià, o a l'inrevés, que el cristià s'expliqui pel espartà. Sembla que la solució de la paradoxa està a relacionar la vida espartana amb la importància que té la valentia –part de la virtut de la fortalesa— per educar la temprança.

A més, aquí s'han de distingir dos sentits de valentia: en primer lloc, cal ser valent per assumir personalment aquesta manera de vida espartana –és a dir, cristiana—. Ningú no dóna el que no té, i més si es considera que per ensenyar la virtut de la temprança és capital l'exemple i l'experiència pròpia. Precisament perquè es tracta d'una virtut en la que les accions s'adrecen al despreniment; és fonamental que els educands vegin davant seu els seus efectes.

Si els que són sobris transmeten alegria i pau d'ànim, els fills tindran un incentiu per imitar els pares. La manera més senzilla i natural de transmetre aquesta virtut és l'ambient familiar, sobretot quan els nens són petits. Si veuen que els pares renuncien amb elegància al que a ells els sembla un caprici, o sacrifiquen el seu propi descans per atendre la família –per exemple, per ajudar-los amb les tasques del Col·legi, o banyar o donar de menjar als petits o jugar amb ells—, assimilaran el sentit d'aquestes accions i les relacionaran amb l'atmosfera que es respira a la llar.

En segon lloc, també cal valentia per proposar la virtut de la temprança com un estil de vida bo i desitjable. És cert que quan els pares viuen d'una manera sobria, serà més fàcil suggerir a través de comportaments concrets. Però de vegades, els pot venir el dubte de fins a quin punt no estan interferint en la legítima llibertat dels fills, o imposant, sense dret, la pròpia manera de viure. Fins i tot és possible que es plantegin si és eficaç imposar o manar una cosa que no sembla que els fills puguin o no vulguin assumir. Si se'ls nega un caprici, no roman el desig, sobretot quan els seus amics tenen això? No es fomenta així que se senti "discriminat" en les seves relacions socials? O, encara pitjor, no és una ocasió perquè es distanciï dels pares, i que sigui insincer?

En el fons, si som realistes, ens adonem que cap d'aquests motius és prou convincent. Quan hom es comporta amb sobrietat, descobreix que la temprança és un bé, i que no es tracta de carregar absurdament els fills amb un fardell insuportable, sinó de preparar-los per a la vida. La sobrietat no és simplement un model de conducta que un "tria" i que no es pot imposar a ningú, sinó que és una virtut necessària per posar una mica d'ordre en el caos que el pecat original ha introduït en la naturalesa humana.

Es tracta de ser conscients que tota persona, per tant, ha de lluitar per adquirir-la, si vol ser amo i senyor de si mateix. Cal convèncer-se que no n'hi ha prou amb el bon exemple per educar. Cal saber explicar, saber fomentar situacions en què puguin exercirtar la virtut i, arribat el cas, saber oposar-se –i demanar al Senyor la força per fer-ho— als capricis que l'ambient i les ganes del nen –certament naturals, però influïts ja per una incipient concupiscència— reclamen.

Llibertat i temprança

D'altra banda, es tracta d'educar en temprança i llibertat a la vegada: són dos àmbits que es poden distingir, però no separar, sobretot, perquè la llibertat "travessa" tot l'ésser de la persona i és a la base de l'educació. L'educació s'adreça a que cadascú es capaciti per prendre lliurement les decisions encertades que configuraran la seva vida.

No s'educa amb una actitud protectora en la qual, de fet, els pares acaben suplantant la voluntat del nen i controlant cadascun dels seus moviments. Ni tampoc amb una acció tan excessivament autoritària que no deixa espai al creixement de la personalitat i del propi criteri. En ambdós casos, el resultat final s'assemblarà més a un succedani de nosaltres mateixos o a una caricatura de persona sense caràcter.

Hom encerta quan va deixant que el fill vagi prenent les seves decisions d'acord amb la seva edat, i que aprengui a triar fent-li veure les conseqüències dels seus actes, alhora que percep el suport dels pares –i dels que intervenen en la seva educació— per encertar en triar o, eventualment, per rectificar una decisió equivocada.

Un fet que sant Josepmaria va explicar en diverses ocasions sobre la seva infància resulta il·lustratiu: els seus pares no transigien amb els seus capricis, i davant un menjar que no li agradava, la mare –en comptes de preparar una altra cosa— assenyalava que ja menjaria del segon plat... Així, fins que un dia el nen va llançar el menjar contra la paret... i els pares la van deixar tacada durant mesos, de manera que tingués ben presents les conseqüències de la seva acció 13.

L'actitud dels pares de sant Josepmaria reflecteix com es pot conjuntar el respecte per la llibertat del fill amb la necessària fortalesa per a no transigir amb els mers capricis. Lògicament, la manera d'afrontar cada situació serà diversa. En educació, no hi ha receptes generals; compta cercar el millor per a l'educant i tenir clares –per haver-ho experimentat— quines són les coses bones que cal ensenyar a estimar, i quines són les coses que li poden resultar perjudicials. En tot cas, convé mantenir i promoure el principi del respecte a la llibertat: és preferible equivocar-se en algunes situacions que imposar sempre el mateix judici, més encara si els fills ho perceben com una cosa poc raonable o fins i tot arbitrària.

Aquesta petita anècdota del "plat trencat" ens proporciona, a més, l'ocasió per reparar en un dels primers camps en els quals cal educar la virtut de la temprança: el dels àpats. Tot allò que hom faci per fomentar les bones maneres, la moderació i la sobrietat ajuda a adquirir aquesta virtut.

Certament, cada edat presenta circumstàncies específiques que fan que calgui afrontar la formació de maneres diverses. L'adolescència requerirà més la mesura en les relacions socials que la infància, alhora que permetrà racionalitzar millor els motius que porten a viure d'una manera o altra, però la temprança en els àpats pot desenvolupar-se en els nens amb relativa facilitat, dotant-los d'uns recursos –fortalesa en la voluntat i autodomini—que els seran d'indubtable utilitat quan arribi el moment de lluitar amb temprança en l'adolescència.

Així, per exemple, preparar menús variats, saber tallar capricis o rareses, encoratjar a acabar el menjar que no agrada, a no deixar res del que s'han servit al plat, ensenyar a usar els coberts o esperar que es serveixin tots abans de començar a menjar, són maneres concretes d'enfortir la voluntat del nen. A més, durant la infància, el clima familiar de sobrietat que tracten de viure els pares –valentament sobris!— es transmet com per osmosi, sense que calgui fer res d'especial.

Si el menjar que sobra no es llença, sinó que s'utilitza per completar altres plats, si els pares no mengen entre hores, o deixen que els altres repeteixin primer de les postres que tant èxit han tingut, els nois creixen considerant natural aquesta manera de procedir. En el moment adequat, hom donarà les explicacions del perquè s'actua així, de manera que puguin entendre: relacionant-lo amb el bé de la pròpia salut, o per ser generosos i demostrar l'afecte que es té al germà, o com una manera d'oferir un petit sacrifici a Jesús... motius que moltes vegades els nens entenen millor del que els adults pensem.

J. M. Martín i J. de la Vega

Tornar a l'índex

Notes

1 Cf. Catecisme de l'Església Catòlica, n. 1809.

2 Cf. Sant Tomàs, S. Th II-II, q. 141, aa. 4, 6, i S. Th I, q. 76, a. 5.

3 Cf. Mt 5, 3-11.

4 Rm 7, 19.

5 Sant Josepmaria, Camí , n. 5.

6 Sant Josepmaria, Autògraf, en P. Rodríguez (ed.), Camino. Edición crítico-histórica , Rialp, Madrid 2002, p. 219.

7 Sant Josepmaria, Tertúlia, 28-X-1972, a P. Rodríguez (ed.), Camino. Edición crítico-histórica , Rialp, Madrid 2002, p. 219.

8 Cf. Mt 6, 21.

9 Sant Josepmaria, Amics de Déu , n. 84.

10 Ef . 4, 19.

11 Sant Agustí, De civitate Dei , 19, 13.

12 Sant Josepmaria, Tertúlia a Castelldaura (Barcelona), 28-XI-1972. Vid.

13 Cf. A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei (I), Rialp, Madrid 1997, p. 33.

Educar en temprança i sobrietat (II)

L'adolescència ofereix possibilitats noves per educar la temprança, ja que el jove té una maduresa més gran, i això facilita l'adquisició de virtuts, que requereixen interioritzar hàbits de comportament i motivacions. Tot i que el nen pot avesar-se a fer coses bones, només quan arriba a una certa maduresa afectiva i intel·lectual pot aprofundir en el sentit de les pròpies accions, i valorar-ne les conseqüències.

En l'adolescència és important explicar el perquè d'alguns capteniments, percebuts potser pel jove com formalismes, o d'alguns límits que convé posar a la conducta, i que potser vegi com a meres prohibicions. En definitiva, hem d'aprendre a donar raons vàlides per les quals paga la pena ser temperats. Per exemple, en la majoria dels casos, no serà argument suficient parlar de la necessitat de moderar (sobretot en el camp de les diversions, contraposant l'estudi) per aconseguir un futur professional segur i brillant, encara que es tracti d'un raonament legítim, ja que posa l'accent en una realitat llunyana i sense interès per a molts joves.

És més eficaç mostrar com la virtut és atractiva ja ara, fent presents els ideals magnànims que omplen els cors, els motius que els mouen, els grans amors: la generositat amb els necessitats, la lleialtat vers els amics, etc. Mai no s'hauria de deixar d'assenyalar que la persona temperada i sòbria és qui millor pot ajudar els altres. Qui és senyor de si mateix té moltes possibilitats per a lliurar-se al servei del proïsme i de Déu, i aconseguir així la felicitat i pau màxima que hom pot assolir en aquesta terra.

A més, l'adolescència presenta circumstàncies noves en què ser sobri i temperat. La curiositat natural de qui progressivament ha anat aprenent a estrenar-se en la vida i a caminar pel món, s'ajunta amb una sensació nova de domini sobre el propi futur. Apareix així un afany de provar i experimentar tot, que fàcilment s'identifica amb la llibertat. Volen sentir-se, d'alguna manera, lliures de coacció, de manera que comentaris o referències a horari, ordre, estudi, despeses, potser són percebuts com "injustes imposicions".

D'altra banda, aquesta visió tan generalitzada en l'ambient actual està promoguda i potenciada, en molts casos, per una multitud d'interessos comercials que tracten de convertir aquests afanys juvenils en un gran negoci.

És el moment perquè els pares no es deixin sobreposar per les circumstàncies, pensin en positiu, cerquin solucions creatives, raonin al costat dels fills, els acompanyin en la cerca de la veritable llibertat interior, exercitin la paciència, i preguin per ells.

Una clau de felicitat

Bona part de la publicitat en les societats occidentals s'adreça als joves, que han augmentat en els darrers anys notablement la capacitat adquisitiva. Les diverses marques difonen les seves modes proposant estils de vida amb què alguns s'identifiquen, alhora que altres es diferencien.

La "possessió" d'objectes d'una determinada marca serveix, d'alguna manera, com englobant social; hom és acceptat en el grup, se sent integrat, encara que no sigui tant pel que és sinó pel que té i representa davant dels altres. El consum en els adolescents, sovint, no està determinat tant pel desig de tenir (com en els nens), com per una manera d'expressar la personalitat o de manifestar millor la posició en el món, a través dels amics.

Al costat d'aquests motius, la societat de consum incita a què les persones a no es conformin amb allò que tenen, que provin l'últim que se'ls ofereix. Es diria que estan obligades a canviar d'ordinador o d'automòbil cada any, a adquirir l'últim telèfon mòbil –o una determinada peça de vestir que després gairebé no s'usa–, a acumular, per la mera satisfacció que dóna posseir, música, pel·lícules, o programes informàtics del més divers tipus. Són persones guiades per l'emoció que produeix comprar, consumir; han perdut el domini sobre les passions.

Evidentment, no tota la culpa és de la publicitat o de l'ambient. Potser els educadors no han estat prou incisius. Per això, convé que els pares, i en general aquells que d'una manera o altra es dediquen a la formació, es demanin sovint com fer millor aquesta tasca, que és la més important de totes, ja que d'ella depèn la felicitat de les generacions futures, i la justícia i la pau a la societat.

Cal que els pares siguin conscients que el tren de vida i de despeses es reflecteix en el clima familiar. Com en tot, hi cal exemplaritat, de manera que els fills percebin, des de petits, que viure d'acord amb la pròpia posició social no comporta caure en el consumisme o en el malbaratament. Per exemple, abans en alguns països es deia que "el pa és de Déu, i per això no es llença". És una manera concreta de fer entendre que cal menjar amb l'estómac i no amb els ulls, i que s'ha d'acabar tot allò que es serveix, amb agraïment, perquè hi ha moltes persones que passen necessitat; i, implícitament, que tot allò que rebem i tenim –el pa nostre de cada dia– és do que hem d'utilitzar i administrar com a tal.

És comprensible l'afany d'evitar que els fills no tinguin allò que tenen altres, o que disposin d'allò que a nosaltres ens va mancar quan érem petits, però no és lògic donar-los tot. Així es fomenten les comparacions, un desig dolent d'emulació, que, si no es modera, pot degenerar en una mentalitat materialista.

La societat en què vivim és plena de graus, de categories i estadístiques que més o menys conscientment ens inciten a competir. Déu nostre Senyor no fa comparacions. Ens diu, fill, tu sempre ets amb mi, i tot el meu és teu 1; per a Ell tots som predilectes, igualment apreciats, estimats i valorats. Potser aquesta sigui una de les claus de l'educació a la felicitat: adonar-nos nosaltres, i ajudar que els fills comprenguin que sempre hi ha lloc per a ells a la casa del pare, que cada un és estimat perquè sí, que es tracta amb el mateix amor, i de manera desigual, els fills desiguals 2.

D'altra banda, la formació en la sobrietat no es redueix a pura negació: cal ensenyar en positiu, fent entendre als fills com conservar i utilitzar millor allò que es té, la roba, les joguines. Donar-los responsabilitat, d'acord amb l'edat de cada un: l'ordre a l'habitació, la cura dels germans més petits, els encàrrecs materials a la casa (preparar l'esmorzar, comprar el pa, llençar les escombraries, parar taula...). Fer-los veure, amb l'exemple, que les eventuals mancances es porten sense lamentar-se, amb alegria, estimulant la generositat amb els necessitats.

Sant Josepmaria recordava amb goig que el seu pare va ser sempre, fins i tot després del revés econòmic sofert, molt almoiner. Són aspectes del dia a dia que creen una atmosfera familiar en què les persones són allò veritablement important.

Posseir el món

Tu sigues sobri en tot 3: la breu instrucció de sant Pau a Timoteu val en tots els temps i llocs. No és un criteri exclusiu per a alguns cridats a un lliurament particular, ni només una cosa que han de viure els pares, però que no es pot "imposar" als fills. Més aviat es tracta que pares i educadors descobreixin i apliquin el seu significat a cada edat, a cada tipus de persona, i a cada circumstància.

Requereix actuar amb prudència –posant els mitjans habituals de pensar les coses, demanar consell, etc–, per saber encertar en les decisions. I si, malgrat tot, les noies o els nois no comprenguessin a la primera la conveniència d'alguna mesura, i protestessin, després sabran apreciar-ho i ho agrairan. Per això, cal armar-se de paciència i fortalesa, ja que en pocs terrenys com en aquest cal anar contra corrent.

Referent a això, tots hem de tenir present que no és criteri vàlid per fer alguna cosa el fet que estigui molt generalitzada: No us emmotlleu al món present; deixeu-vos transformar i renoveu el vostre interior, perquè pugueu reconèixer quina és la voluntat de Déu, allò que és bo, agradable a ell i perfecte 4.

En aquest mateix sentit, convé tenir mesura substancial amb allò que es dóna als fills, ja que s'aprèn a ser sobri sabent administrar allò que es té. Referint-se en concret als diners, sant Josepmaria advertia als pares: L'excés d'afecte fa que els aburgeseu bastant. Quan no és el pare, és la mare. I quan no, l'àvia. I de vegades, els tres, cadascun pel seu costat, i us guardeu el secret. I el noi, amb els tres secrets, pot perdre l'ànima. Poseu-vos d'acord. No sigueu garrepes amb els fills, però tingueu en compte la capacitat de cada un, la serenor de cada un, la possibilitat d'autogovernar-se: i que no tinguin mai abundància, fins que la guanyin ells 5. Cal ensenyar-los a administrar els diners, a comprar bé, a utilitzar instruments –com el telèfon– amb factures que es paguen a final de mes, a reconèixer quan s'està gastant pel plaer de gastar...

De tota manera, els diners és només un aspecte de la qüestió. Una cosa anàloga succeeix amb l'ús del temps. Una mesura sòbria en els espais dedicats a l'entreteniment, a les aficions o l'esport forma part d'una vida temperada. La temprança en aquest camp permet alliberar el cor per dedicar-se a coses que ens ajuden a sortir de nosaltres mateixos i ens permeten enriquir conreant la vida de família o les amistats. Per exemple, l'estudi o dedicar temps i diners als més necessitats, és quelcom que convé fomentar en els nois ja des de petits.

Temperar la curiositat, fomentar el pudor

La temprança cria l'ànima sòbria, modesta, comprensiva; li facilita una pudícia natural que sempre és atractiva, ja que es nota en la conducta el senyoriu de la intel·ligència 6. Amb aquestes paraules, sant Josepmaria sintetitza els fruits de la temprança i els associa a una virtut molt particular: la cautela, que podríem entendre com una modalitat del pudor i de la modèstia.

"Modèstia" i "pudor" són parts integrants de la virtut de la temprança 7, ja que un altre dels camps d'aquesta virtut és, precisament, la moderació de l'impuls sexual. «El pudor protegeix el misteri de les persones i del seu amor. Invita a la paciència i a la moderació en les relacions amoroses, demana que es compleixin les condicions del do i del compromís definitiu de l'home i de la dona entre ells. El pudor és modèstia, inspira l'elecció del vestit. Manté el silenci o la reserva allà on traspua el risc d'una curiositat malsana. És fet de discreció» 8.

Sens dubte, si l'adolescent ha anat formant la voluntat durant la infància, quan arriba el moment, té aquest natural pudor que facilita enquadrar la sexualitat d'una manera veritablement humana. Però resulta important que el pare –amb els fills– i la mare –amb les filles– hagin sabut guanyar-se la seva confiança, per explicar-los la bellesa de l'amor humà quan puguin comprendre-ho.

Com aconsellava sant Josepmaria, el pare ha de fer-se amic dels fills. No té més remei que esforçar-se a això, perquè arriba un moment en què els nens, si el pare no els ha parlat, van amb curiositat –d'una part raonable i d'una altra malsana– a preguntar quins són els orígens de la vida. L'hi pregunten a un amiguet pocavergonya, i llavors miren amb fàstic els pares. En canvi, si tu –perquè l'has seguit des de nen i veus que és el moment– li dius noblement, després d'invocar el Senyor, quin és l'origen de la vida, el nen anirà a abraçar a la mare perquè ha estat tan bona, i a tu et donarà uns petons amb tota l'ànima i dirà: ¡que bo és Déu!, que s'ha servit dels pares, deixant-los una participació en el seu poder creador. No ho dirà així la criatura, perquè no en sap. I pensarà que el vostre amor no és una cosa maldestra, sinó una cosa santa 9. Això resultarà més fàcil si no eludim les preguntes que amb naturalitat van plantejant els nens, i les responem d'acord amb la seva capacitat.

També, com passava quan ens referíem a educar la temprança en els àpats, l'exemple és fonamental. No n'hi ha prou explicar, cal mostrar amb obres que «no convé mirar allò que no és lícit desitjar» 10, vetllant perquè tot a la llar tingui el to que es respirava a la casa de Natzaret.

En aquest sentit, la trivialització que en moltes societats actuals es fa de la sexualitat, requereix prestar atenció a mitjans com la televisió, internet, els llibres o videojocs. No es tracta de fomentar una mena de "por reverencial" cap a aquestes realitats, sinó d'aprofitar-les com a oportunitats educatives, ensenyant a usar-les amb sentit positiu i crític, sense por a rebutjar el que fa mal a l'ànima, o transmet una visió deformada de la persona. S'ha de prendre nota de l'evidència: Des del primer moment, els fills són testimonis inexorables de la vida dels pares. No us adoneu, però ho jutgen tot, i de vegades us jutgen malament. De manera que les coses que succeeixen a la llar influeixen per a bé o per mal en les vostres criatures 11.

Si els fills veuen els pares canviar de canal de televisió quan apareix una notícia escabrosa, un anunci de baix to o una escena inconvenient en una pel·lícula; si aprecien que s'informen sobre els continguts morals d'un espectacle o un llibre abans de veure'l o llegir-lo, se'ls està transmetent el valor de la puresa. Si s'adonen, quan van pel carrer, que els pares –o educadors– no presten atenció a determinades publicitats –o fins i tot els ensenyen a no tafanejar i a desagreujar–, els fills assimilen que la puresa del cor és quelcom que paga la pena , que mereix ser protegit, i que d'alguna manera forma part de l'ambient familiar en què viuen. «Ensenyar el pudor als infants i adolescents, és desvetllar-los al respecte de la persona humana» 12.

Tanmateix, vetllar per l'ambient no és –pròpiament– educar en la temprança. És una condició indispensable per a la vida cristiana, però la virtut no s'educa només "evitant el mal" –aspecte inseparable de la vida de la gràcia en general–, sinó moderant els plaers, que en principi són en si mateixos bons. Per això, encara més important és ensenyar a fer servir les coses i els instruments que tenen a disposició, per molt bons que siguin els continguts.

És evident que veure indiscriminadament la televisió, encara que sigui en família, acaba per dissoldre l'ambient de la llar. Pitjor encara que cada habitació tingui el seu propi aparell, i cada un "es tanqui" per veure els programes favorits. Una cosa anàloga podria dir-se de l'ús indiscriminat (de vegades, compulsiu) de telèfons mòbils u ordinadors.

Com en tot, un ús sobri d'aquests instruments per part de pares i educadors ensenya els nois a fer el mateix. Amb l'agreujant que, en el cas dels pares, passar hores davant del televisor "per veure què hi ha", no només acaba sent un mal exemple, sinó que redunda en una manca d'atenció als fills, que veuen els pares més atents –si més no, això els sembla– a unes persones estranyes que a ells mateixos.

Si la temprança és senyoriu, convé recordar que ¡no hi ha més bon senyoriu que saber-se en servei: en servei voluntari a totes les ànimes! – És així com es guanyen els grans honors: els de la terra i els del Cel 13.

La temprança permet emprar el cor i les capacitats de la persona a servir el proïsme, a estimar, clau única de la veritable felicitat. Sant Agustí, que va tenir molt a lluitar contra els reclams de la destemperança, ho explicava així: «Posem la nostra atenció en la temprança, les promeses són la puresa i incorruptibilitat de l'amor, que ens uneix a Déu. La seva funció és reprimir i pacificar les passions que anhelen allò que ens desvia de les lleis de Déu i de la seva bondat, o el que és el mateix, de la benaurança. Aquí, en efecte, té la seu la Veritat, la contemplació, el seu gaudi i l'íntima unió ens fa feliços; per contra, aquells que se'n s'aparten es veuen atrapats en les xarxes dels grans errors i afliccions» 14.

J. de la Vega, J. M. Martín

Tornar a l'índex

Notes

1 Lc, 15, 31.

2 Sant Josepmaria, Solc, n. 601.

3 2 Tm 4, 4.

4 Rm 12, 2.

5 Sant Josepmaria, tertúlia a l'IESE (Barcelona), 27-XI-1972. Vid.

6 Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 84.

7 Cf. Catecisme de l'Església Catòlica, n. 2521.

8 Catecisme de l'Església Catòlica, n. 2522.

9 Sant Josepmaria, tertúlia al Col·legi Enxomil (Porto), 31-X-1972.

10 Sant Gregori el Gran, Moralia, 21.

11 Sant Josepmaria, tertúlia a Pozoalbero (Jerez de la Frontera), 12-XI-1972. Vid.

12 Catecisme de l'Església Catòlica, n. 2524.

13 Sant Josepmaria, Forja, n. 1045.

14 Sant Agustí, Els costums de l'Església Catòlica, cap. 19.

Educar l'afectivitat

Des de molt antic hom va pensar que eren dolents aquells sentiments que disminuïssin o anul·lessin la llibertat. Aquesta va ser la gran preocupació de l'època grega, del pensament oriental i de moltes de les religions antigues. En totes les grans tradicions sapiencials de la humanitat trobem una advertència sobre la importància d'educar la llibertat de l'home davant els desitjos i sentiments. Sembla com si totes elles haguessin experimentat, d'ençà de temps molt remots, que a l'interior del cor de l'home hi ha forces i sol·licitacions contraposades que sovint pugnen violentament entre si.

Totes aquestes tradicions parlen de l'agitació de les passions; desitgen la pau d'una conducta prudent, guiada per una raó que s'imposa sobre els desitjos: apunten vers una llibertat interior en l'home, una llibertat que no és un punt de partida sinó una conquesta que cada home ha de realitzar. Cada un ha d'adquirir domini de si mateix, imposant-se la regla de la raó, i aquest és el camí d'allò que es va començar a anomenar virtut: l'alegria i la felicitat vindran com a fruit d'una vida d'acord amb ella.

Conversió del cor

La moral cristiana ensenya que el desordre del nostre món afectiu té les seves arrels en el pecat original. El cor humà és capaç d'indubtable noblesa, dels graus més alts d'heroisme i de santedat, però també de les baixeses més grans i dels instints més deshumanitzats.

El Nou Testament recull en diverses ocasions paraules de Jesucrist en què insistia demanant amb força la conversió interior del cor i dels desitjos: Ja sabeu que es va dir: No cometis adulteri. Doncs jo us dic: Tothom qui mira la dona de l'altre amb desig de posseir-la, ja ha comès adulteri amb ella en el seu cor 1.

Nostre Senyor subratlla que no n'hi ha prou amb abstenir-se de fer el mal, o amb atenir-se a unes normes en el capteniment exterior, sinó que cal canviar el cor, perquè de dintre el cor de l'home surten les intencions dolentes que el porten a relacions il·legítimes, robatoris, assassinats, adulteris, avarícies, maldats, trampes, llibertinatge, enveges, injúries, arrogància, insensatesa. Tot això dolent surt de dintre i fa impur l'home 2.

Els seus ensenyaments són una constant crida a la conversió del cor, l'única que fa realment bo l'home: l'home bo, del bon tresor del seu cor, en treu la bondat, i l'home dolent, del seu tresor dolent, en treu el mal. Perquè del que sobreïx del cor, en parla la boca 3. Remarquen la necessitat radical de purificar-se interiorment: Vosaltres sou els qui davant la gent us feu passar per justos, però Déu coneix els vostres cors 4.

Els actes immorals sorgeixen dels pensaments torts que cova el cor. Per això té tanta importància l'educació dels afectes. I per això, l'apòstol Pere diu a Ananies, quan és sorprès en la seva falsedat: Per què has maquinat una cosa així? 5.

La moral cristiana no observa amb recel els sentiments. Al contrari, en dóna una importància fonamental a la cura i l'educació, ja que tenen una transcendència molt gran en la vida moral. Orientar i educar l'afectivitat suposa un treball de purificació, perquè el pecat ha introduït el jull del desordre en el cor de tots els homes i cal guarir-lo. Per això, va escriure sant Josepmaria: No et dic que em treguis els afectes, Senyor, perquè amb ells puc servir-te, sinó que els passis pel gresol 6.

Es tracta de construir sobre el fonament ferm de les exigències de la dignitat de l'home, del respecte i la sintonia amb tot allò que exigeix la seva naturalesa i li és propi. I el millor estil afectiu, el millor caràcter, serà aquell que ens situï en una òrbita més propera a aquesta singular dignitat que correspon a l'ésser humà. En la mesura que ho aconseguim, se'ns farà més accessible la felicitat i la santedat.

Sentiments i virtut

Cada sentiment afavoreix unes accions i n'entorpeix d'altres. Per tant, els sentiments afavoreixen o entorpeixen una vida psicològicament i espiritual sana, i també afavoreixen o entorpeixen la pràctica de les virtuts o valors que volem assolir. No es pot oblidar que l'enveja, l'egoisme, la supèrbia o la mandra, són certament mancances de virtut, però també són mancances de l'adequada educació dels sentiments que afavoreixen o entorpeixen aquesta virtut. Hom pot dir per tant que la pràctica de les virtuts afavoreix l'educació del cor, i viceversa.

Moltes vegades s'oblida que els sentiments són una poderosa realitat humana, una realitat que –per bé o per mal— és habitualment allò que amb més força ens impulsa o retreu al nostre actuar. De vegades s'ha tendit a descuidar la seva educació, potser per la confusa impressió que és quelcom una mica fosc i misteriós, poc racional, gairebé aliè al nostre control, o potser per confondre sentiment amb sentimentalisme o sensibleria, o perquè l'educació de l'afectivitat és una tasca difícil, que requereix discerniment i constància, i potser per això s'eludeix gairebé sense adonar-nos.

Els sentiments aporten a la vida gran part de la riquesa, i resulten decisius per a una vida reeixida i feliç. El que cal per aconseguir la felicitat, no és una vida còmoda sinó un cor enamorat 7. I per això cal educar el cor, encara que no sempre sigui un tasca fàcil. Tots tenim la possibilitat de conduir força els nostres sentiments. No hem de caure en el fatalisme de pensar que amb prou feines poden educar-se, i considerar per això que les persones són indefectiblement d'una manera o d'una altra, i que són generoses o envejoses, tristes o alegres, afectuoses o fredes, optimistes o pessimistes, com si això fos que quelcom respon a una naturalesa inexorable gairebé impossible de modificar.

És cert que les disposicions sentimentals tenen un component innat; resulta difícil precisar-ne l'abast. Però hi ha també el poderós influx de la família, de l'escola, de la cultura en què es viu, de la fe. I, sobretot, l'esforç personal per millorar, amb la gràcia de Déu.

Exemple, exigència, bona comunicació

En l'aprenentatge emocional, l'exemple té un particular protagonisme. Només cal pensar en com es transmet de pares a fills la capacitat de reconèixer el dolor dels altres, de comprendre els altres, de brindar ajuda a qui ho necessita. Són estils emocionals que tots aprenem de manera natural i els registrem en la nostra memòria gairebé sense adonar-nos, observant els qui ens envolten.

Però no per això tot és qüestió de bon exemple. Hi ha fills egoistes i insensibles els pares dels quals són persones de gran cor. I això és així perquè el model és important, però, a més d'això (per exemple, de pares atents a les necessitats dels altres), cal sensibilitzar davant aquests valors (fer-los descobrir aquestes necessitats en els altres, assenyalar-los l'atractiu d'un estil de vida basat en la generositat) i, a més, educar en un clima d'exigència personal, perquè, si no hi ha autoexigència, la mandra i l'egoisme ofeguen fàcilment qualsevol procés de maduració emocional. La disciplina i l'autoritat són decisives per educar, ja que sense una mica de disciplina difícilment es poden aprendre la majoria de les qüestions importants per a la vida.

Al costat d'això, és essencial que hi hagi un clima distès, de bona comunicació, que en la família sigui fàcil crear moments de major intimitat, en els quals puguin aflorar amb confiança els sentiments de cada un i així ser compartits i educats; que no hi hagi un excessiu pudor a l'hora de manifestar els propis sentiments, que hi hagi facilitat per expressar als altres amb lleialtat i afecte allò que d'ells ens ha disgustat, etc.

Quan manca aquesta sintonia davant algun tipus de sentiments (de misericòrdia davant el sofriment aliè, de desig de superar-se davant d'una contrarietat, d'alegria davant l’èxit d’altres, etc.), o en la mesura que aquests sentiments no es fomenten, o fins i tot es dificulten o es desprestigien, cadascun tendeix a restringir-los i, a poc a poc, els sentirà cada vegada menys: es van desdibuixant i desapareixen del repertori emocional.

La força de l'educació

Entre el sentiment i la conducta hi ha un pas important. Per exemple, es pot sentir por i actuar valentament. O sentir odi i perdonar. En aquest espai entre sentiments i acció hi ha la llibertat personal. Es produeix llavors una decisió personal, que rau en part en aquest moment concret i en part abans, en el procés previ d'educació i autoeducació. Al llarg de la vida es va creant un estil de sentir, i també un estil d'actuar. Seguint amb l'exemple, una persona poruga o rancorosa s'ha acostumat a reaccionar cedint a la por o al rancor que espontàniament li produeixen determinats estímuls, i això ha creat en ell un hàbit més o menys permanent. Aquest hàbit el porta a tenir un estil de respondre afectivament a aquestes situacions, fins acabar constituint-se en un tret del seu caràcter.

En definitiva, no podem canviar la nostra herència genètica, ni la nostra educació fins al dia d'avui, però sí que podem pensar en el present i en el futur, amb una confiança profunda en la gran capacitat de transformació de l'home a través de la formació, de l'esforç personal i de la gràcia de Déu.

Sentiments i educació moral

L'educació ha de prestar una atenció molt particular a l'educació moral, i no pot quedar-se només en qüestions com el desenvolupament intel·lectual, la força de voluntat o l'estabilitat emocional. I una bona educació sentimental ha d'ajudar, entre altres coses, a aprendre, en la mesura possible, a gaudir fent el bé i sentir disgust fent el mal. Es tracta, per tant, d'aprendre a estimar allò que de veritat mereix ser estimat.

En el nostre interior hi ha sentiments que ens empenyen a obrar el bé, i, amb ells, pul·lulen també altres que amenacen la nostra vida moral. Per això hem de procurar modelar els nostres sentiments perquè ens ajudin al màxim a sentir-nos bé amb allò que ens ajuda a construir una vida personal harmònica, plena, assolida; i a sentir-nos malament en cas contrari. Perquè l'educació moral ens ajuda –entre altres coses— a sentir òptimament.

Per als primers cristians, el sentit positiu de l'afectivitat humana era una cosa connatural i molt propera. Prova d'això és el consell de sant Pau: Tingueu en vosaltres els mateixos sentiments que tingué el Crist Jesús 8. El Catecisme de l'Església Catòlica parla també de la importància d'implicar la vida afectiva en la santedat: «La perfecció moral és que l'home no sigui mogut al bé únicament per la seva voluntat, sinó també pel seu apetit sensible segons aquesta paraula del salm: "Ple de goig i amb tot el cor, aclamo el Déu que m'és vida" (Sal 84, 3)» 9.

És veritat que de vegades fer el bé no serà atractiu. Per això, els sentiments no són sempre una guia moral segura. Però no cal menysprear-ne la força i la influència, sinó comprendre que convé educar-los perquè ajudin com més millor a la vida moral. Si una persona, per exemple, sent desgrat en mentir i satisfacció quan és sincera, això sens dubte li serà de gran ajuda. I si se sent molesta quan és deslleial, o egoista, o mandrosa, o injusta, aquests sentiments li allunyaran d'aquests errors, i de vegades amb bastant més força que altres arguments.

Amb una bona educació dels sentiments, costa menys esforç portar una vida de virtut i arribar a la santedat. De tota manera, per molt bona que sigui l'educació d'una persona, fer el bé suposarà sovint un venciment, i de vegades gran. Però sempre se surt guanyant amb el bé. En canvi, triar el mal suposa autoenganyar-se i, a la llarga, una vida molt més difícil i decebedora. Per això, no es tracta de guanyar-nos la felicitat del Cel sent desgraciats a la terra, sinó de cercar les dues felicitats a la vegada: Cada cop n'estic més persuadit: la felicitat del Cel és per als qui saben ser feliços a la terra 10.

La llibertat interior

De vegades tendim a identificar obligació amb coacció, percebem la idea del deure com una pèrdua de llibertat; i això és un error en el desenvolupament emocional. Actuar d'acord amb el deure és una cosa que ens perfecciona. Si acceptem el nostre deure com una veu amiga, l'acabarem assumint de manera gustosa i cordial, i descobrirem a poc a poc que el gran èxit de l'educació afectiva és assolir unir tan com sigui possible el voler i el deure. Així, a més, s'aconsegueix un grau de llibertat molt més gran, perquè la felicitat no es troba en fer allò que un vol, sinó en voler allò que un ha de fer.

Així ens sentirem lligats al bon obrar moral, però no obligats, ni forçats, ni coaccionats, perquè el percebrem com un ideal que ens porta a la plenitud, i això constitueix una de les conquestes més grans de la llibertat veritable.

A. Aguiló

Tornar a l'índex

Notes

1 Mt 5, 27-28.

2 Mc 7, 21-23.

3 Lc 6, 45.

4 Lc 16, 15.

5 Ac 5, 4.

6 Sant Josepmaria, Forja, n. 750.

7 Sant Josepmaria, Solc, n. 795.

8 Fl, 2, 5.

9 Catecisme de l'Església Catòlica, n. 1770.

10 Sant Josepmaria, Forja, n. 1005.

Transmetre la fe (I)

Cada fill és una mostra de confiança de Déu amb els pares, que els encomana la cura i la guia d'una criatura cridada a la felicitat eterna. La fe és el millor llegat que se'ls pot transmetre; més encara: és l'únic veritablement important, doncs és el que dóna sentit últim a l'existència. Déu, fora d'això, mai encarrega una missió sense donar els mitjans imprescindibles per dur-la a terme, i així, cap comunitat humana està tan ben dotada com la família per facilitar que la fe arreli en els cors.

El testimoniatge personal

L'educació de la fe no és un mer ensenyament, sinó la transmissió d'un missatge de vida. Encara que la paraula de Déu és eficaç en si mateixa, per difondre-la el Senyor ha volgut servir-se del testimoniatge i de la mediació dels homes: l'Evangeli és convincent quan es veu encarnat.

Això val de manera particular quan ens referim als nens, que distingeixen amb dificultat entre allò que es diu i qui ho diu; i adquireix encara més força quan pensem en els propis fills, ja que no diferencien clarament entre el que la mare o el pare resen i l'oració mateixa: més encara, l'oració té valor especial, és amable i significativa, perquè qui prega és la mare o el pare.

Això fa que els pares tinguin tot a favor seu per comunicar la fe als fills: el que Déu espera d'ells, més que paraules, és que siguin piadosos, coherents. El seu testimoniatge personal ha d'estar present davant els fills en tot moment, amb naturalitat, sense pretendre donar lliçons constantment.

De vegades, n'hi ha prou amb què els fills vegin l'alegria dels pares al confessar-se, perquè la fe es faci forta en els seus cors. No hi cap menysvalorar la perspicàcia dels nens, encara que semblin ingenus: en realitat, coneixen els pares, en les coses bones i en el menys bo, i tot el que aquests fan –o ometen– és per a ells un missatge que ajuda a formar-los o els deforma.

Benet XVI ha explicat moltes vegades que els canvis profunds en les institucions i en les persones solen promoure'ls els sants, no aquells que són més savis o poderosos: «En les vicissituds de la història, [els sants] han estat els veritables reformadors que tantes vegades han remuntat la humanitat de les valls fosques en les quals està sempre en perill de precipitar-se; l'han il·luminat sempre de nou» 1.

A la família passa una cosa semblant. Sens dubte, cal pensar quina és la manera més pedagògica de transmetre la fe, i formar-se per ser bons educadors, però allò decisiu és la constància dels pares per voler ser sants. La santedat personal permetrà encertar amb la millor pedagogia.

"En tots els ambients cristians se sap, per experiència, els bons resultats que dóna aquesta iniciació natural i sobrenatural a la vida de pietat, feta a l'escalf de la llar. El nen aprèn a posar el Senyor en la línia dels afectes primers i més fonamentals; aprèn a fer-se amb Déu com a Pare i amb la Verge com a Mare; aprèn a pregar, seguint l'exemple dels pares. Quan això s'entén, es veu la gran tasca apostòlica que els pares poden dur a terme, i com estan obligats a ser sincerament pietosos per poder transmetre —més que no pas ensenyar— aquesta pietat als fills" 2.

Ambient de confiança i amistat

D'altra banda, veiem que molts nois i noies –sobretot, en la joventut i l'adolescència– acaben flaquejant en la fe que han rebut quan pateixen algun tipus de prova. L'origen d'aquestes crisis pot ser molt divers –la pressió d'un ambient paganitzat, uns amics que ridiculitzen les conviccions religioses, un professor que dóna les lliçons des d'una perspectiva atea o que posa Déu entre parèntesis–, però aquestes crisis prenen força només quan qui les pateixen no encerten a plantejar a les persones adequades allò que els succeeix.

És important facilitar la confiança amb els fills, i que aquests sempre trobin disponibles els pares per dedicar-los temps. Els nois, fins i tot els que semblen més díscols i esquerps, desitgen sempre aquest acostament, aquesta fraternitat amb els pares. La clau sol estar en la confiança: que els pares sàpiguen educar en un clima de familiaritat, que no facin mai la impressió que desconfien, que donin llibertat i que ensenyin a administrar-la amb responsabilitat personal. És preferible que algun cop es deixin enganyar: la confiança que es posa en els fills fa que ells mateixos s'avergonyeixin d'haver-ne abusat, i que es corregeixin; en canvi, si no tenen llibertat, si veuen que no se'ls té confiança, se sentiran moguts a enganyar-nos sempre 3. No cal esperar l'adolescència per posar en pràctica aquests consells: es pot propiciar des d'edats molt primerenques.

Parlar amb els fills és de les coses més grates que existeixen, i la porta més directa per entaular una amistat profunda amb ells. Quan una persona adquireix confiança amb una altra, s'estableix un pont de mútua satisfacció, i poques vegades desaprofitarà l'oportunitat de conversar sobre les seves inquietuds i els seus sentiments, que és, d'altra banda, una manera de conèixer-se millor a un mateix. Encara que hi ha edats més difícils que altres per assolir aquesta proximitat, els pares no han de desistir en la il·lusió per arribar a ésser amics dels fills: amics als quals es confien les inquietuds, amb qui es consulten els problemes, i dels quals hom espera un ajut eficaç i amable 4.

En aquest ambient d'amistat, els fills senten parlar de Déu d'una manera agradable i atraient. Tot això requereix que els pares trobin temps per estar amb els fills, i un temps que sigui "de qualitat": el fill ha de percebre que les seves coses ens interessen més que la resta de les nostres ocupacions. Això implica accions concretes, que les circumstàncies no poden dur a ometre o retardar una i una altra vegada: apagar la televisió o l'ordinador –o deixar, clarament, de prestar-li atenció– quan la noia o el noi pregunta per nosaltres i es nota que vol parlar; retallar la dedicació a la feina; cercar formes d'esbarjo i entreteniment que facilitin la conversa i vida familiar, etc.

El misteri de la llibertat

Quan està pel mig la llibertat personal, les persones no sempre fan allò que més els convé, o el que semblaria previsible en virtut dels mitjans que hem posat. De vegades les coses es fan bé però no acaben de funcionar correctament –si més no, aparentment–, i serveix de poc culpabilitzar-se –o donar la culpa als altres– d'aquests resultats.

El més sensat és pensar com educar cada vegada millor, i com ajudar altres a fer el mateix; no hi ha, en aquest àmbit, fórmules màgiques. Cada un té una manera pròpia de ser, que el duu a explicar i plantejar les coses d'una manera diversa, i el mateix pot dir-se dels educands que, encara que visquin en un ambient semblant, tenen interessos i sensibilitats diverses.

Tal varietat no és, però, un obstacle. Encara més, amplia els horitzons educatius: d'una banda, possibilita que l'educació s'enquadri, realment, dins d'una relació única, aliena a estereotips, per altra, la relació amb els temperaments i caràcters dels diversos fills afavoreix la pluralitat de situacions educatives.

Per això, si bé el camí de la fe és el més personal que hi ha –doncs fa referència al més íntim de la persona, la seva relació amb Déu–, podem ajudar a recorre'l: això és l'educació. Si considerem poc a poc en la nostra pregària personal la manera de ser de cada persona, Déu ens donarà llums per encertar.

Transmetre la fe no és tant una qüestió d'estratègia o de programació, com de facilitar que cadascú descobreixi el designi de Déu per a la seva vida. Ajudar-lo a que vegi per si mateix que ha de millorar, i en què, perquè nosaltres pròpiament no canviem ningú: canvien ells perquè volen.

Diversos àmbits d'atenció

Podrien assenyalar-se diversos aspectes que tenen gran importància per a transmetre la fe. Un primer és potser la vida de pietat en la família, la proximitat a Déu en l'oració i els sagraments. Quan els pares no "l'amaguen" –de vegades involuntàriament– aquest tracte amb Déu es manifesta en accions que el fan present a la família, d'una manera natural i que respecta l'autonomia dels fills. Beneir la taula, o resar amb els fills petits les oracions del matí o la nit, o ensenyar-los a recórrer als Àngels de la Guarda o tenir detalls d'afecte amb la Mare de Déu, són maneres concretes d'afavorir la virtut de la pietat en els nens, tantes vegades donant-los recursos que els acompanyaran tota la vida.

Un altre mitjà és la doctrina: una pietat sense doctrina és molt vulnerable davant l'assetjament intel·lectual que pateixen o patiran els fills al llarg de la vida; els cal una formació apologètica profunda i, al mateix temps, pràctica.

Lògicament, també en aquest camp és important saber respectar les peculiaritats pròpies de cada edat. Moltes vegades, parlar sobre un tema d'actualitat o un llibre pot ser una ocasió d'ensenyar la doctrina als fills grans (això, quan no siguin ells mateixos els qui s'adrecin a nosaltres per preguntar-nos).

Amb els petits, la formació catequètica que poden rebre a la parròquia o a l'escola és una ocasió ideal. Repassar amb ells les lliçons que han rebut o ensenyar-los d'una manera suggeridora aspectes del catecisme que potser s'han omès, fan que els nens entenguin la importància de l'estudi de la doctrina de Jesús, gràcies a l'afecte que mostren els pares per ella.

Un altre aspecte rellevant és l'educació en les virtuts, perquè si hi ha pietat i hi ha doctrina, però poca virtut, aquests nois o noies acabaran pensant i sentint com viuen, no com els dicti la raó il·luminada per la fe, o la fe assumida perquè pensada. Formar les virtuts requereix ressaltar la importància de l'exigència personal, de l'esforç en la feina, de la generositat i de la temprança.

Educar en aquests béns impulsa l'home per sobre de les apetències materials; el fa més lúcid, més apte per a entendre les realitats de l'esperit. Aquells que eduquen els fills amb poca exigència –mai els diuen que "no" a res i busquen satisfer tots els seus desitjos–, enceguen amb això les portes de l'esperit.

És una condescendència que pot néixer de l'afecte, però també del voler estalviar-se l'esforç que suposa educar millor, posar límits als apetits, ensenyar a obeir o esperar. I com que la dinàmica del consumisme és de per sí insaciable, caure en aquest error porta les persones a estils de vida capritxosos i antulladissos, i els introdueixen en una espiral de recerca de comoditat que suposa sempre un dèficit de virtuts humanes i d'interès pels assumptes dels altres.

Créixer en un món on tots els capricis es compleixen és un llast pesat per a la vida espiritual, que incapacita l'ànima –gairebé en l'arrel– per a la donació i el compromís.

Un altre aspecte que cal considerar és l'ambient, ja que té una gran força de persuasió. Tots coneixem nois educats en la pietat que s'han vist arrossegats per un ambient que no estaven preparats per superar. Per això, cal estar pendents d'on s'eduquen els fills, i crear o cercar entorns que facilitin el creixement de la fe i de la virtut. És una cosa semblant a allò que succeeix en un jardí: nosaltres no fem créixer les plantes, però sí que podem proporcionar els mitjans –adob, aigua, etc– i el clima adequats perquè creixin.

Com aconsellava sant Josepmaria a uns pares: "procureu donar-los bon exemple, procureu no amagar la vostra pietat, procureu ser nets en la vostra conducta: llavors aprendran, i seran la corona de la vostra maduresa i de la vostra vellesa" 5.

A. Aguiló

Tornar a l'índex

Notes

1 Benet XVI, Discurs a la Vetlla de la Jornada Mundial de la Joventut de Colònia, 20-VIII-2005.

2 Sant Josepmaria, Converses , n. 103.

3 Sant Josepmaria, Converses , n. 100.

4 Sant Josepmaria, És Crist que passa , n. 27.

5 Sant Josepmaria, Tertúlia, 12-XI-1972.

Transmetre la fe (II)

Quan hom cerca educar en la fe, no es pot separar la llavor de la doctrina de la llavor de la pietat 1: cal unir el coneixement amb la virtut, la intel·ligència amb els afectes. En aquest camp, més que en molts altres, els pares i educadors han de vetllar pel creixement harmònic dels fills. No n'hi ha prou amb unes quantes pràctiques de pietat amb un vernís de doctrina, ni una doctrina que no enforteixi la convicció de donar el culte degut a Déu, de tractar-lo, de viure les exigències del missatge cristià, de fer apostolat. Cal que la doctrina es faci vida, que es resolgui en determinacions, que no sigui quelcom deslligat del dia a dia, que desemboqui en el compromís, que meni a estimar Crist i els altres.

Element insubstituïble de l'educació és l'exemple concret, el testimoniatge viu dels pares: resar amb els fills (en aixecar-se, en anar a dormir, en beneir els àpats); donar la importància deguda al paper de la fe a la llar (preveient la participació a la Santa Missa durant les vacances o cercant llocs adequats –que no siguin dispersius– per estiuejar); ensenyar de forma natural a defensar i transmetre la fe, a difondre l'amor a Jesús. «Així, els pares calen profundament en el cor dels seus fills, deixant petjades que els posteriors esdeveniments de la vida no aconseguiran esborrar» 2.

Cal dedicar temps als fills: el temps és vida 3, i la vida –la de Crist que viu en el cristià– és el millor que se'ls pot donar. Passejar, organitzar excursions, parlar de les seves preocupacions, dels seus conflictes: en la transmissió de la fe, cal, sobretot, "ser-hi i resar” i, si ens equivoquem, demanar perdó. D'altra banda, els fills també han d'experimentar el perdó, que els porta a sentir que l'amor que se'ls té és incondicional.

De professió, pare

Explica Benet XVI que els més joves, «d’ençà que són petits, tenen necessitat de Déu i tenen la capacitat de percebre la seva grandesa; saben apreciar el valor de l'oració i dels ritus, així com intuir la diferència entre el bé i el mal. Acompanyeu-los, per tant, en la fe, des de la més tendra infància» 4. Assolir en els fills la unitat entre allò que es creu i allò que es viu és un repte que s'ha d'afrontar evitant la improvisació, i amb certa mentalitat professional. L'educació en la fe ha de ser equilibrada i sistemàtica. Es tracta de transmetre un missatge de salvació, que afecta tota la persona, i que ha d'arrelar al cap i al cor de qui el rep: i això, entre aquells als qui més estimem. Hi és en joc l'amistat que els fills tinguin amb Jesucrist, tasca que mereix els millors esforços. Déu compta amb el nostre interès per fer-los assequible la doctrina, per donar-los la seva gràcia i assentar-se en les seves ànimes; per això, la manera de comunicar no és quelcom afegit o secundari a la transmissió de la fe, sinó que pertany a la seva dinàmica.

Per ser un bon metge no és suficient atendre uns pacients: cal estudiar, llegir, reflexionar, preguntar, investigar, assistir a congressos. Per ser pares, cal dedicar temps a examinar sobre com millorar en la pròpia tasca educadora. En la nostra vida familiar saber és important, saber fer és indispensable i voler fer és determinant. Pot no ser fàcil, però no podem auto-enganyar-nos excusant-nos en les altres tasques que tenim: convé sempre treure uns minuts al dia, o unes hores en períodes de vacances, per dedicar-los a la pròpia formació pedagògica.

No manquen recursos que poden ajudar a aquest perfeccionament: hi ha nombrosos llibres, vídeos i portals d'internet ben orientats en què els pares trobaran idees per educar millor. A més, són especialment eficaços els cursos d'Orientació Familiar, que no només transmeten un coneixement, o unes tècniques, sinó que ajuden a recórrer el camí de l'educació dels fills i el de la millora personal, matrimonial i familiar. Conèixer amb més claredat les característiques pròpies de l'edat dels fills, així com l'ambient en què es mouen els seus coetanis, forma part de l'interès normal per saber què pensen, què els mou, què els interpel·la. En definitiva, permet conèixer-los, i això facilita educar-los d'una manera més conscient i responsable.

Mostrar la bellesa de la fe

Aconseguir que els fills interioritzin la fe requereix aprofitar les diferents situacions de manera que adverteixin la consonància entre les raons humanes i les sobrenaturals. Els pares i educadors han de proposar metes, sí, però mostrant la bellesa de la virtut i d'una existència cristiana plena. Convé, doncs, obrir horitzons, sense limitar-se a assenyalar allò que està prohibit o és obligatori. Si no fos així, podríem induir a pensar que la fe és una dura i freda normativa que coarta, o un codi de pecats i imposicions; els nostres fills acabarien fixant-se només en la part aspra del camí, sense comptar la promesa de Jesús: «el meu jou és suau» 5. Per contra, en l'educació ha d'estar molt present que els manaments del Senyor vigoritzen la persona, l'empenyen a un desenvolupament més ple: no són insensibles negacions, sinó propostes d'acció per protegir i fomentar la vida, la confiança, la pau en les relacions familiars i socials. És intentar imitar Jesús en el camí de les benaurances.

Seria, per això, un error associar "motius sobrenaturals" al compliment d'encàrrecs, o de tasques, o de "obligacions" que els resulten costoses. No és bo, per exemple, abusar del recurs de demanar al nen que es prengui la sopa com un sacrifici al Senyor: depenent de la seva vida de pietat i de la seva edat, pot resultar convenient, però cal cercar altres motius que el moguin. Déu no pot ser l’«antagonista» dels capritxos; més aviat cal intentar que no tinguin capricis, i arribin a estar en condicions d'assolir una vida feliç, deseixida, guiada per l'amor a Déu i als altres.

La família cristiana transmet la bellesa de la fe i l'amor a Crist, quan viu en harmonia familiar per caritat, sabent somriure i oblidar-se de les pròpies preocupacions per atendre els altres , a passar per alt petits refrecs sense importància que l'egoisme podria convertir en muntanyes; a posar un gran amor en els petits serveis de què es compon la convivència diària 6.

Una vida orientada per l'oblit propi és, en si mateixa, un ideal atractiu per a una persona jove. Som els educadors els qui de vegades no ens ho creiem del tot, potser perquè encara ens resta molt per caminar. El secret és relacionar els objectius de l'educació amb motius que els nostres interlocutors entenguin i valorin: ajudar els amics, ser útils o valents... Cada noi tindrà les seves pròpies inquietuds, que farem aparèixer quan es plantegin per què viure la castedat, la temprança, la laboriositat, el despreniment, per què ser prudents amb internet, o per què no convé que passin hores i hores davant dels videojocs. Així, el missatge cristià serà percebut en la seva racionalitat i en la seva bellesa. Els fills descobriran Déu no com un "instrument" amb el qual els pares aconsegueixen petites metes domèstiques, sinó com qui és: el Pare que ens estima per sobre de totes les coses, i a qui hem d'estimar i adorar, el Creador de l'univers, a qui devem la nostra existència, el Mestre bo, l'Amic que mai no defrauda, i al qual no volem ni podem decebre.

Ajudar a trobar el camí

Però sobretot, educar en aquest camp és posar els mitjans perquè els fills converteixin la seva existència en un acte d'adoració a Déu. Com ensenya el Concili, «la criatura sense el Creador desapareix» 7: en l'adoració trobem el veritable fonament de la maduresa personal: si la gent no adoren Déu, s'adoraran a ells mateixos en les diverses formes que registra la història: el poder, el plaer, la riquesa, la ciència, la bellesa... 8. Promoure aquesta actitud passa necessàriament perquè els nois descobreixin en primera persona la figura de Jesús, quelcom que pot fomentar des que són petits, propiciant que aprenguin a parlar personalment amb Ell ¿No és potser fer oració amb els fills explicar coses de Jesús i els seus amics, o entrar amb ells en les escenes de l'Evangeli, arran d'algun incident quotidià?

En el fons, fomentar la pietat en els nens vol dir facilitar que posin el cor en Jesús, que li expliquin els successos bons i els dolents, que escoltin la veu de la consciència, en la qual Déu mateix revela la seva voluntat, i que intentin posar-la en pràctica. Els nens adquireixen aquests hàbits gairebé com per osmosi, veient com els pares tracten el Senyor, o el tenen present en el seu dia a dia. Perquè la fe, més que amb continguts o deures, té a veure en primer terme amb una persona, a la qual assentim sense reserves: ens hi confiem. Si hom pretén mostrar com una Vida –la de Jesús– canvia l'existència de l'home, implicant totes les facultats de la persona, és lògic que els fills notin que, en primer lloc, ens ha canviat a nosaltres. Ser bons transmissors de la fe en Jesucrist implica manifestar amb la nostra vida la nostra adhesió a la seva persona 9. Ser un bon pare és, en gran manera, ser un pare bo, que lluita per ser sant: els fills ho veuen, i poden admirar aquest esforç i mirar d'imitar-lo.

Els bons pares desitgen que els fills arribin a l'excel·lència i siguin feliços en tots els aspectes de l'existència: en el professional, en el cultural, en l'afectiu; és lògic, per tant, que desitgin també que no restin en la mediocritat espiritual. No hi ha projecte més meravellós que allò que Déu té previst per a cada un. El millor servei que hom pot prestar a una persona –a un fill de manera molt especial– és donar-li suport perquè respongui plenament a la seva vocació cristiana, i encerti amb allò que Déu vol per a ell. Perquè no es tracta d'una qüestió accessòria, de la qual depèn només una mica més de felicitat, sinó que afecta el resultat global de la seva vida.

Descobrir com es concreta la pròpia crida a la santedat és trobar una pedra blanca amb un nom nou inscrit que ningú no coneix, fora dels qui el reben 10: és la trobada amb la veritat sobre un mateix que dota de sentit a l'existència sencera. La biografia d'un home serà diferent segons la generositat amb què afronti les diferents opcions que Déu li proporcionarà: però, en tot cas, la felicitat pròpia i la de moltes altres persones dependrà d'aquestes respostes.

Vocació dels fills, vocació dels pares

La fe és per naturalesa un acte lliure, que no es pot imposar, ni tan sols indirectament, mitjançant arguments "irrefutables": creure és un do que enfonsa les seves arrels en el misteri de la gràcia de Déu i la lliure correspondència humana. Per això, és natural que els pares cristians preguin pels seus fills, demanant que la llavor de la fe que estan sembrant en les seves ànimes fructifiqui; amb freqüència, l'Esperit Sant se servirà d'aquest afany per suscitar, en el si de les famílies cristianes , vocacions de molt diversos tipus, per al bé de l'Església.

Sens dubte, la crida del fill pot suposar per als pares el lliurament de plans i projectes molt estimats. Però això no és un simple imprevist, ja que forma part de la meravellosa vocació a la maternitat i a la paternitat. Hom podria dir que la crida divina és doble: la del fill que es dóna, i la dels pares que el donen, i, de vegades, pot ser més gran el mèrit d'aquests últims, elegits per Déu per a lliurar allò que més volen, i fer-ho amb alegria.

La vocació d'un fill esdevé així en un motiu d'orgull sant 11, que porta els pares a secundar-la amb la seva oració i amb el seu afecte. Així ho explicava el beat Joan Pau II: «Estigueu oberts a les vocacions que sorgeixin entre vosaltres. Pregueu perquè, com a senyal del seu amor especial, el Senyor es digni cridar a un o més membres de les vostres famílies a servir-lo. Viviu la vostra fe amb una alegria i un fervor que siguin capaços d'encoratjar aquestes vocacions. Sigueu generosos quan el vostre fill o la vostra filla, el vostre germà o la vostra germana decideixi seguir Crist per aquest camí especial. Deixeu que la seva vocació vagi creixent i enfortint-se. Pareu tot el vostre suport a una elecció feta amb llibertat» 12.

Les decisions de lliurament a Déu germinen en el si d'una educació cristiana: hom podria dir que són com el seu cimal. La família es converteix així, gràcies a la sol·licitud dels pares, en una veritable Església domèstica 13, on l'Esperit Sant promou els seus carismes. D'aquesta manera, la tasca educadora dels pares transcendeix la felicitat dels fills, i arriba a ser font de vida divina en ambients fins llavors aliens a Crist.

A. Aguiló

Tornar a l'índex

Notes

1 Sant Josepmaria, Forja , n. 918.

2 Joan Pau II, Exhort. apost. Familiaris consortio, 22-XI-1981, núm. 60.

3 Sant Josepmaria, Solc, n. 963.

4 Benet XVI, Discurs al congrés eclesial de la diòcesi de Roma, 13-VI-2011.

5 Sant Josepmaria, Solc, n. 198.

6 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 23.

7 Conc. Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes, n. 36.

8 Mons. Xavier Echevarría, Carta pastoral, 1-VI-2011.

9 Sant Tomàs, S. Th II-II, q. 11, a. 1: «atès que el qui creu assenteix a les paraules d'un altre, sembla que el principal i com a fi de qualsevol acte de creure és aquell en l'asserció en què es creu, són, en canvi, secundàries les veritats a les quals s'assenti creient en ell».

10 Ap, 2, 17.

11 Sant Josepmaria, Forja, n. 17.

12 Joan Pau II, Homilia, 25-II-1981.

13 Cf. Conc Vaticà II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 11.

Educar per a la vida

Formar gent jove és una tasca entusiasmant: tasca que Déu ha delegat fonamentalment en els pares. Treball delicat i fort, pacient i alegre, no exempt de perplexitats, que porta tantes vegades a adreçar-se al Senyor, a la cerca de llum.

Educar és obra d'artista que vol portar a la plenitud les potencialitats que rauen en cada un dels seus fills: ajudar a descobrir la importància de preocupar-se pels altres, ensenyar a ésser creadors de relacions autènticament humanes, a vèncer la por al compromís... Capacitar, en definitiva, a cadascuna i a cada un perquè pugui respondre al projecte de Déu sobre la seva vida.

Al mateix temps que sempre hi haurà dificultats ambientals i aspectes millorables, sant Josepmaria encoratja els pares a mantenir el cor jove perquè els sigui més fàcil rebre amb simpatia les aspiracions nobles i àdhuc les extravagàncies dels nois. La vida canvia, i hi ha moltes coses noves que potser no ens agraden —fins i tot és possible que no siguin objectivament millors que altres d'abans—, però que no són dolentes: són, simplement, unes altres formes de viure, sense més transcendència. En no poques ocasions, els conflictes es presenten perquè es dóna importància a petiteses que se superen amb una mica de perspectiva i de sentit de l'humor 1.

Partim de què en la difícil tasca d'educar sempre podrem millorar, i que no hi ha educació perfecta: dels errors també se n'aprèn. Paga la pena dedicar temps a actualitzar la nostra formació amb un objectiu clar: eduquem per a la vida.

Autoritat i llibertat

Quan els pares, confonent felicitat amb benestar, centren els esforços a procurar que els fills tinguin de tot, que s'ho passin el millor possible i que no pateixin cap contradicció, s'obliden que l'important no és només estimar molt els fills –això ja sol donar-se– sinó estimar bé. I, objectivament, no és un bé per a ells que es trobin tot fet, que no hagin de lluitar.

La lluita i l'esforç que comporta són imprescindibles per créixer, per madurar, per apropiar-se de l'existència personal i menar-la amb llibertat, sense sucumbir acríticament a qualsevol influència externa.

El Catecisme de l'Església Catòlica recorda que ignorar la situació real de l'home, la seva naturalesa ferida, dóna lloc a errors greus en l'educació 2. Comptar amb el pecat original i amb les conseqüències –debilitat, inclinació al mal i per tant necessitat de lluitar contra un mateix, de vèncer– és indispensable per a formar persones lliures.

Un nen o un jove, abandonat als gustos i inclinacions de la seva naturalesa, descendeix per un pla inclinat que acaba per anquilosar les energies de la seva llibertat. Si aquesta tendència no es contraresta amb una exigència adequada a cada edat, que provoqui lluita, tindran després serioses dificultats per realitzar un projecte de vida que pagui la pena.

Estimar bé els fills és posar-los en situació d'assolir el domini sobre si mateixos: fer-ne persones lliures. Per això, és innegable la necessitat de marcar límits i imposar regles, que no només compleixin els fills, sinó també els pares.

Educar és també proposar virtuts: abnegació, laboriositat, lleialtat, sinceritat, neteja..., presentant-les de manera atractiva, però alhora sense rebaixar l’exigència. Motivar els fills perquè facin les coses bé, però sense exagerar, sense dramatitzar quan arriben els fracassos, ensenyant-los a treure'n experiència. Animar-los a ambicionar metes nobles, sense suplir-los en l'esforç. I, sobretot, cal fomentar l'autoexigència, la lluita, una autoexigència que no s'ha de presentar com un fi en si mateixa, sinó com un mitjà per aprendre a actuar rectament amb independència dels pares.

El nen, el jove, encara no comprèn el sentit de moltes obligacions. Per suplir la manca natural d'experiència necessita suports ferms: persones que, havent-ne guanyat la confiança, l'aconsellen amb autoritat. Necessita, en concret, recolzar-se en l'autoritat dels pares i dels professors, que no poden oblidar que part del seu paper és ensenyar als fills a desenvolupar-se amb llibertat i responsabilitat.

Com deia sant Josepmaria, els pares que estimen de debò, que busquen sincerament el bé dels fills, després dels consells i de les consideracions oportunes, han de retirar-se amb delicadesa perquè res no perjudiqui el gran bé de la llibertat, que fa l'home capaç d'amar i servir Déu 3.

L'autoritat dels pares davant els fills no ve d'un caràcter rígid i autoritari; es basa més aviat en el bon exemple: en l'amor que es tenen els esposos, en la unitat de criteri que els fills veuen en ells, en la seva generositat , en el temps que hi dediquen, en l'afecte –afecte exigent– que els mostren, en el to de vida cristiana que donen a la llar, i també, en la claredat i confiança amb què se'ls tracta.

Aquesta autoritat ha de exercitar-se amb fortalesa, valorant allò que és raonable exigir en cada edat i situació, amb amor i amb fermesa, sense deixar-se vèncer per un afecte mal entès, que podria conduir a evitar disgustar els fills per sobre de tot i que, a la llarga, provocaria una actitud passiva i capritxosa.

S'amaga una gran comoditat —i a vegades una gran falta de responsabilitat— en els qui, constituïts en autoritat, defugen el dolor de corregir, amb l'excusa d'evitar el sofriment a d'altres (...) 4. Són els pares els que han de guiar, conjugant autoritat i comprensió. Deixar que els capricis dels fills governin la casa indica a vegades la comoditat d'evitar situacions incòmodes.

Amb paciència, convé fer-los veure quan han obrat malament. Així es va formant també la seva consciència, no deixant passar les oportunitats d'ensenyar a distingir el bé del mal, allò que s'ha de fer i evitar. Amb raonaments adequats a l'edat, s'aniran adonant d'allò que agrada a Déu i als altres, i del perquè.

Madurar suposa sortir d'un mateix, i això comporta sacrificis. El nen, al principi, està centrat en el seu món, creix en la mesura que comprèn que ell no és el centre de l'univers, quan comença a obrir-se a la realitat i als altres.

Això comporta aprendre a sacrificar-se pels germans, a servir, a complir les obligacions a la casa, a l'escola i amb Déu; implica també obeir; renunciar als capritxos; procurar no disgustar els pares... És un itinerari que ningú no pot recórrer sol. La missió dels pares és treure el millor d'ells, encara que de vegades faci una mica de mal.

Amb afecte, amb imaginació i fortalesa, cal ajudar-los a guanyar una personalitat sòlida i equilibrada. Amb el temps, també els fills comprendran amb més profunditat el sentit de molts comportaments, prohibicions o mandats dels pares, que llavors podien semblar arbitraris; s'ompliran d'agraïment, també per aquelles paraules clares o moments de més severitat –no fruit de la ira, sinó de l'amor– que llavors els van fer patir. A més, hauran après ells mateixos a educar les generacions futures.

Educar per a la vida

Educar és preparar per a la vida, una vida que ordinàriament no està exempta de dificultats: habitualment cal esforçar-se per assolir qualsevol objectiu en l'àmbit professional, humà o espiritual. Per què llavors aquesta por que els fills se sentin frustrats quan els manca algun mitjà material?

Hauran d'aprendre que costa guanyar-se la vida i conviure amb persones de més intel·ligència, fortuna, o prestigi social, a afrontar mancances i limitacions, materials o humanes; assumir riscos, si volen escometre empreses que paguin la pena, i enfrontar-se amb el fracàs, sense que això provoqui l'esfondrament personal.

L'afany de aplanar-los el camí, per impedir el més mínim entrebanc, lluny de causar un bé, els debilita i els incapacita per afrontar les dificultats que trobaran a la universitat, a la feina o en la relació amb els altres. Només s'aprèn a superar obstacles afrontant-los.

No hi ha cap necessitat que els fills tinguin de tot, ni que ho tinguin al moment, cedint als seus capritxos. Al contrari, han d'aprendre a renunciar i a esperar: no és veritat que en la vida hi ha moltes coses que poden esperar i altres que necessàriament han d'esperar? En efecte, Benet XVI sosté que "no hem de dependre de la propietat material; hem d'aprendre la renúncia, la senzillesa, l'austeritat i la sobrietat" 5.

Un excés de protecció, que allunyi el fill de qualsevol contrarietat, el deixa indefens davant l'ambient; aquesta actitud proteccionista contrasta radicalment amb la veritable educació.

El terme educar deriva de les veus llatines e-ducere i e-ducare . La primera etimologia està relacionada amb l'acció de subministrar valors que menen al ple desenvolupament de la persona. La segona és indicativa de l'acció d'extreure d'ella el millor que pot donar de si mateixa, a la manera que fa l'artista quan extreu del bloc de marbre una bella escultura. En qualsevol de les dues accepcions, la llibertat de l'educand juga un paper decisiu.

En comptes de mantenir una actitud proteccionista, és convenient que els pares facilitin als fills l'oportunitat de prendre decisions i assumir-ne les conseqüències, de manera que puguin resoldre els petits problemes amb esforç. En general, convé promoure situacions que afavoreixin l'autonomia personal, objectiu prioritari de qualsevol tasca educativa. Alhora, cal comptar que aquesta autonomia ha de ser proporcional a la seva capacitat d'exercir-la, no tindria sentit dotar-los d'uns mitjans econòmics o materials que no saben encara emprar amb prudència, ni deixar-los sols davant el televisor o navegant a internet; com tampoc seria lògic ignorar en què consisteixen els videojocs que tenen.

Educar en la responsabilitat és l'altra cara d'educar en la llibertat. L'afany per justificar tot el que fan dificulta que se sentin responsables de les seves equivocacions, privant-los d'una valoració real dels seus actes i, com a conseqüència, d'una font indispensable de coneixement propi i d'experiència. Si, per exemple, en comptes de ajudar-los a assumir un baix rendiment escolar, es dóna la culpa als professors o a la institució acadèmica, s'anirà formant en ells una manera irreal d'enfrontar la vida: només se sentirien responsables del bo, mentre que qualsevol fracàs o error seria causat des de fora.

S'alimenta d'aquesta manera una actitud habitual de queixa, que tira sempre la culpa al sistema o als companys de treball, o una tendència a l'autocompassió i a la recerca de compensacions que condueix a la immaduresa.

Educar sempre

Tots aquests plantejaments no són específics de l'adolescència o d'etapes especialment intenses en la vida d'un fill. Els pares –d'una manera o d'una altra– eduquen sempre. Les seves actuacions mai no són neutres o indiferents, encara que els fills tinguin pocs mesos de vida. Precisament no és gens estranya la figura del petit tirà, el nen de 4 a 6 anys que imposa a casa la llei dels seus capritxos, desbordant la capacitat dels pares per educar-lo.

Però els pares no només eduquen sempre sinó que a més han d'educar per sempre. De poc serviria una educació que es limités a resoldre les situacions conjunturals del moment, si oblidés la projecció futura. Hi és en joc dotar-los de l'autonomia personal necessària. Sense ella restarien a mercè de tot tipus de dependències. Unes més visibles, com les relacionades amb el consumisme, el sexe, o la droga, i altres més subtils, però no per això menys importants, com les procedents d'algunes ideologies de moda.

Cal tenir en compte que el temps que els fills romanen a la llar familiar és limitat. És més, fins i tot durant aquest període, el temps que transcorren al marge dels pares és molt superior al de convivència real amb ells. Però aquest temps és preciosíssim. Moltes persones es troben avui amb serioses dificultats per ser amb els fills i, certament, aquesta és una de les causes d'algunes situacions que hem descrit.

Efectivament, quan es veu poc els fills, es fa molt més difícil exigir-los: en primer lloc perquè s'ignora què fan i no se'ls coneix bé, i també perquè es pot fer molt costa amunt amargar amb incòmodes exigències els escassos moments de convivència familiar. Res no pot suplir la presència a la llar.

Confiança

L'autoritat dels pares depèn molt de l'afecte efectiu que perceben els fills. Se senten veritablement estimats quan ordinàriament se'ls presta atenció i interès, i quan veuen que es fa el possible per dedicar-los temps.

En aquest context se'ls pot ajudar amb autoritat i amb encert: quan es coneixen les seves preocupacions, les dificultats que travessen amb l'estudi o amb les amistats, els ambients que freqüenten, quan se sap en què empren el temps, quan es veu com reaccionen, quina cosa els alegra o els entristeix, quan en detectem les victòries o derrotes.

Els nens, els adolescents i els joves necessiten parlar sense por amb els pares. Quant s'avança en la formació quan hem aconseguit que hi hagi comunicació i diàleg amb els fills! Sant Josepmaria ho aconsellava: Jo aconsello sempre als pares que procurin fer-se amics dels seus fills. Es pot harmonitzar perfectament l'autoritat paternal, que la mateixa educació requereix, amb un sentiment d'amistat que exigeix posar-se d'alguna manera al mateix nivell que els fills. Els nois, fins i tot els que semblen més díscols i esquerps, desitgen sempre aquest acostament, aquesta fraternitat amb els pares. La clau sol estar en la confiança: que els pares sàpiguen educar en un clima de familiaritat, que no facin mai la impressió que desconfien, que donin llibertat i que ensenyin a administrar-la amb responsabilitat personal. És preferible que algun cop es deixin enganyar: la confiança que es posa en els fills fa que ells mateixos s'avergonyeixin d'haver-ne abusat, i que es corregeixin; en canvi, si no tenen llibertat, si veuen que no se'ls té confiança, se sentiran moguts a enganyar-nos sempre 6.

Cal alimentar constantment aquest ambient de confiança, creient sempre allò que diguin, sense recels, no permetent mai que es creï una distància tan gran que es faci difícil de tancar.

L'ajuda de professionals de l'educació a les escoles o institucions a les quals assisteixen els fills pot ser de gran utilitat: en la tutoria o preceptuació els nois poden rebre una formació personal valuosíssima. Però aquesta tasca d'assessorament no ha de treure el protagonisme als pares. I això suposa temps, dedicació, pensar-hi, cercar-hi el moment adequat, acceptar les seves formes, donar confiança...

Convé apostar fort per la família; treure temps d'on sembla no haver-hi, i aprofitar-lo al màxim. Suposa molta abnegació i molts cops implicarà sacrificis grans, que en alguns casos podrien fins i tot afectar la posició econòmica. El prestigi professional ben entès, però forma part de quelcom més ampli: el prestigi humà i cristià, on el bé de la família se situa per sobre dels èxits laborals. Els dilemes, de vegades aparents, que puguin donar-se en aquest camp, s'han de resoldre des de la fe i en la pregària, cercant la voluntat de Déu.

La virtut de l'esperança és molt necessària en els pares. Educar els fills produeix moltes satisfaccions, però també disgustos i preocupacions no petites. No hem de deixar-nos portar per sentiments de fracàs, passi el que passi. Al contrari, amb optimisme, amb fe i amb esperança, es pot recomençar sempre. Cap esforç serà va, encara que pugui semblar que arriba tard o no es vegin els resultats.

La paternitat i la maternitat mai no acaben. Els fills estan sempre necessitats de l'oració i l'afecte dels pares, també quan ja són independents. Santa Maria no va abandonar Jesús en el Calvari. El seu exemple de lliurament i sacrifici fins al final pot il·luminar aquesta apassionant tasca que Déu encomana a les mares i als pares. Educar per a la vida: tasca d'amor.

A. Villar

Tornar a l'índex

Notes

1 Sant Josepmaria, Converses amb Monsenyor Escrivà de Balaguer, n. 100.

2 Cf. Catecisme de l'Església Catòlica, n. 407.

3 Sant Josepmaria, Converses, n. 104.

4 Sant Josepmaria, Forja, n. 577

5 Benet XVI, audiència 27-V-2009

6 Sant Josepmaria, Converses, n. 100.

Educar el cor

L'educació és un dret i un deure dels pares que perllonga, d'alguna manera, la generació; hom pot dir que el fill, en tant que persona, és el fi primari al qual tendeix l'amor dels esposos en Déu. L'educació surt així com la continuació de l'amor que ha portat a la vida el fill, on els pares cerquen donar-li els recursos perquè pugui ser feliç, capaç d'assumir el seu lloc al món amb gràcia humana i sobrenatural.

Els pares cristians veuen en cada fill una mostra de la confiança de Déu, i educar-los bé és –com deia sant Josepmaria– el millor negoci, un negoci que comença en la concepció i fa els primers passos en l'educació dels sentiments, de la afectivitat. Si els pares s'estimen i veuen en el fill la culminació del seu lliurament, l'educaran en l'amor i per estimar; en altres paraules: correspon als pares primàriament educar l'afectivitat dels fills, normalitzar els seus afectes, aconseguir que siguin nens serens.

Els sentiments es formen d'una manera especial durant la infantesa. Després, en l'adolescència, es poden produir les crisis afectives, i els pares han de col·laborar perquè els fills les solucionin. Si els menuts han estat criats afables, estables, superaran amb més facilitat aquests moments difícils. A més, l'equilibri emocional afavoreix el creixement dels hàbits de la intel·ligència i la voluntat; sense harmonia afectiva, és més difícil el desenvolupament de l'esperit.

Lògicament, una condició imprescindible per edificar una bona base sentimental-afectiva és que els mateixos pares mirin de perfeccionar la seva pròpia estabilitat emocional. Com? Millorant la convivència familiar i tenint cura de la seva unió, demostrant –amb prudència– el seu amor mutu davant dels fills. Tanmateix, a vegades hom s'inclina a pensar que els afectes o els sentiments desborden l'àmbit educatiu familiar, potser perquè sembla que són quelcom que s'esdevé, que escapen al nostre control i no podem canviar. Fins i tot hom arriba a veure'ls des d'una perspectiva negativa, perquè el pecat ha desordenat les passions, i aquestes dificulten l'obrar racionalment.

En l'origen de la personalitat

Aquesta actitud passiva o fins negativa, present en moltes religions i tradicions morals, contrasta fortament amb les paraules que Déu va adreçar al profeta Ezequiel: els donaré un cor de carn, perquè segueixin els meus preceptes, guardin els meus decrets i els posin en pràctica 1. Tenir un cor de carn, un cor capaç d'estimar, es presenta com una realitat creada per seguir la voluntat divina: les passions desordenades no serien tant un fruit de l'excés de cor com la conseqüència de tenir un mal cor, que ha de ser guarit. Així ho va confirmar Jesucrist: l'home bo, del bon tresor del seu cor, en treu la bondat, i l'home dolent, del seu tresor dolent, en treu el mal. Perquè del que sobreïx del cor, en parla la boca 2. Del cor surten les coses que fan impur l'home 3, però també totes les bones.

L'home necessita dels afectes, ja que són un motor poderós per a l'acció. Cada un tendeix cap allò que li agrada, i l'educació consisteix a ajudar a que coincideixi amb el bé de la persona. Cal comportar-se de manera noble i amb passió: què hi ha més natural que l'amor d'una mare pel seu fill? I, com mena aquest afecte a tants actes de sacrifici, portats amb alegria! I, davant d'una realitat que resulta, per qualsevol motiu, desagradable, és molt més fàcil defugir-la!: en un determinat moment, percebre la "lletjor" d'una acció dolenta pot ser un motiu més fort per no cometre-la que milers de raonaments.

Evidentment, això no s'ha de confondre amb una visió sentimental de la moralitat. No es tracta de que la vida ètica i el tracte amb Déu s’hagin d’abandonar en els sentiments. Com sempre, el model és Crist: en Ell, perfecte Home, veiem com afectes i passions cooperen al recte obrar: Jesús es commou davant la realitat de la mort, i fa miracles; a Getsemaní, trobem la força d'una oració que dóna curs a vivíssims sentiments, fins i tot l'envaeix la passió de la ira –bona aquí–, quan restitueix al Temple la seva dignitat 4. Quan s'estima de debò, és normal que l'home s'apassioni. Per contra, resulta poc agradable veure algú fer les coses per complir, amb desgana, sense posar-hi el cor. Però això no significa deixar-se arrossegar pels afectes: tot i que el primer és posar el cap en allò que es fa, el sentiment dóna cordialitat a la raó, fa que el bo sigui agradable; la raó proporciona llum, harmonia i unitat als sentiments.

Facilitar la purificació del cor

En la constitució de l'home, les passions tenen com a finalitat facilitar l'acció voluntària, més que difuminar-la o dificultar-la. «La perfecció moral és que l'home no sigui mogut al bé només per la seva voluntat, sinó també pel seu apetit sensible segons aquesta paraula del salm: "Ple de goig i amb tot el cor, aclamo el Déu que n'és vida" (Sal 84, 3)» 5. Per això, no és convenient voler suprimir o "controlar" les passions, com si fossin una cosa dolenta o rebutjable. Encara que el pecat original les hagi desordenades, no les ha desnaturalitzades, ni les ha corrompudes d'una manera absoluta i irreparable. Cal orientar de manera positiva l'emotivitat, dirigint-la cap als béns veritables: l'amor a Déu i als altres. Per això els educadors, en primer lloc els pares, han de cercar que l'educand, tant com sigui possible, gaudeixi fent el bé.

Formar l'afectivitat requereix, en primer lloc, facilitar als fills que es coneguin, i que sentin, d'una manera proporcionada a la realitat que ha despertat la seva sensibilitat. Es tracta d'ajudar a superar, a transcendir, aquell afecte fins a veure en la seva justa mesura la causa que l'ha provocat. Potser el resultat d'aquesta reflexió serà l'intent d'influir positivament per modificar aquesta causa; en altres ocasions –la mort d'un ésser estimat, una malaltia greu–, la realitat no es podrà canviar i serà el moment d'ensenyar a acceptar els esdeveniments com vinguts de la mà de Déu, que ens vol com un Pare al seu fill. Altres vegades, arran d'un enuig, d'una reacció de por, o d'una antipatia, el pare o la mare poden parlar amb els fills, ajudant-los a que entenguin –en la mesura del possible– el perquè d'aquesta sensació, de manera que puguin superar-la; així es coneixeran millor a si mateixos i seran més capaços de posar al seu lloc el món dels afectes.

A més, els educadors poden preparar l'infant o el jove perquè reconegui –en si mateix i en els altres– un determinat sentiment. Cal crear situacions, com són les històries de la literatura o del cinema, a través de les quals és possible aprendre a donar respostes afectives proporcionades, que col·laboren a modelar el món emocional de l'home i la dona. Un relat interpel·la qui ho veu, llegeix o escolta, i mou els sentiments en una determinada direcció, i l'acostuma a una determinada manera de mirar la realitat. Depenent de l'edat –en aquest sentit, la influència pot ser major com més petit sigui el nen–, una història d'aventures, o de suspens, o bé un relat romàntic, poden contribuir a reforçar els sentiments adequats davant de situacions que objectivament els mereixen: indignació davant la injustícia, compassió pels desvalguts, admiració respecte al sacrifici, amor davant de la bellesa. Contribuirà, a més, a fomentar el desig de posseir aquests sentiments, perquè són bonics, fonts de perfecció i noblesa.

Ben encarrilat, l'interès per les bones històries també educa progressivament el gust estètic i la capacitat de discriminar les que tenen qualitat. Això enforteix el sentit crític, i és una eficaç ajuda per prevenir la manca de to humà, que de vegades degenera en grolleria i en descuit del pudor. Sobretot en les societats de l'anomenat primer món, s'ha generalitzat un concepte de "espontaneïtat" i "naturalitat" que sovint resulta aliè al decòrum. Qui s'habitua a aquest tipus d'ambients –amb independència de l'edat– acaba rebaixant la seva pròpia sensibilitat i animalitzant (o frivolitzant) les reaccions afectives. Els pares han de comunicar als fills una actitud de rebuig a la vulgaritat, també quan no es parla de qüestions directament sensuals.

D'altra banda, convé recordar que l'educació de l'afectivitat no s'identifica amb l'educació de la sexualitat: aquesta és només una part del camp emotiu. Certament, però, quan s'ha assoleixi un ambient de confiança en la família serà més fàcil que els pares parlin amb els fills sobre la grandesa i el sentit de l'amor humà, i els donin a poc a poc, des de petits, els recursos –mitjançant l'educació dels sentiments i les virtuts– per orientar adequadament aquesta faceta de la vida.

Un cor a la mida de Crist

En definitiva, l'educació de les emocions fomenta en els fills un cor gran, capaç d'estimar de veritat Déu i els homes, capaç de sentir les preocupacions dels qui ens volten, saber perdonar i comprendre: sacrificar-se, amb Jesucrist, per totes les ànimes 6. Una atmosfera de serenitat i exigència contribueix com per osmosi a donar confiança i estabilitat al complex món dels sentiments. Si els fills es veuen estimats incondicionalment, si aprecien que obrar bé és motiu d'alegria per als pares, i que els seus errors no porten a que se'ls retiri la confiança, si se'ls facilita la sinceritat i que manifestin les seves emocions... creixen en un clima interior habitual d'ordre i assossec, on predominen els sentiments positius (comprensió, alegria, confiança), mentre que allò que treu la pau (enuigs, rebequeries, enveges) es percep com una invitació a accions concretes com demanar perdó, perdonar, o tenir algun gest d'afecte.

Calen cors enamorats de les coses que paguen realment la pena; enamorats, sobretot, de Déu 7. Res no ajuda més a què els afectes madurin que abandonar el cor en el Senyor i en el compliment de la seva voluntat: per això, com ensenyava sant Josepmaria, cal posar-li set baldons, un per cada pecat capital 8: perquè en tot cor hi ha afectes que són només per a lliurar-los a Déu, i la consciència perd la pau quan els dirigeix a altres coses. La veritable puresa de l'ànima passa per tancar les portes a tot allò que impliqui donar a les criatures o al propi jo el que pertany a Crist; passa per "assegurar" que la capacitat d'estimar i voler de la persona estigui ajustada, no desarticulada. Per això, la imatge dels set baldons va més enllà de la moderació de la concupiscència, o de la preocupació excessiva pels béns materials: ens recorda que cal lluitar contra la vanitat, controlar la imaginació, purificar la memòria, moderar la gana en els menjars, fomentar el tracte amable amb qui ens irrita... La paradoxa és que, quan es posen "grillons" al cor, n'augmenta la llibertat d'estimar amb tota la força inalterada.

La humanitat santíssima del Senyor és el gresol on millor es pot afinar el cor i els seus afectes. Ensenyar als fills menuts a tractar Jesús i la seva Mare amb el mateix cor i manifestacions d'afecte amb que volen els pares afavoreix, en la mesura de la seva edat, que descobreixin la veritable grandesa dels seus afectes i que el Senyor s'introdueixi dins l'ànima. Un cor que guarda la seva integritat per a Déu, es posseeix sencer i és capaç de donar-se totalment.

Des d'aquesta perspectiva, el cor esdevé un símbol de profunda riquesa antropològica: és el centre de la persona, el lloc on les potències més íntimes i elevades de l'home convergeixen, i on la persona pren les energies per actuar. Un motor que ha de ser educat perquè canalitzi tota la potència en la direcció justa. Per educar així, per poder estimar i ensenyar a estimar amb aquesta força, cal que cada un extirpi de la seva pròpia vida tot allò que destorba la Vida de Crist en nosaltres: l'afecció a la nostra comoditat, la temptació de l'egoisme, la tendència al lluïment propi. Només reproduint en nosaltres aquesta Vida de Crist, podrem transmetre-la als altres 9. Amb la correspondència a la gràcia i la lluita personal, l'ànima va divinitzant-se i a poc a poc el cor es torna magnànim, capaç d'esmerçar els millors esforços en la consecució de causes nobles i grans, en la realització del que es percep com la voluntat de Déu.

En alguns moments, l'home vell intentarà aconseguir els seus furs perduts, però la maduresa afectiva –una maduresa que, en part, és independent de l'edat– fa que l'home miri més enllà de les passions per descobrir què les ha desencadenades i com ha de reaccionar davant aquesta realitat. I sempre comptarà amb el refugi que li ofereixen el Senyor i la seva Mare. Acostuma't a posar el teu pobre cor en el Dolç i Immaculat Cor de Maria, perquè te'l purifiqui de tanta escòria, i et dugui al Cor Sacratíssim i Misericordiós de Jesús 10.

J. M. Martín, J. Verdiá

Tornar a l'índex

Notes

1 Ez 11, 19-20.

2 Lc 6, 45.

3 Cf. Mc 7, 20-23.

4 Cf. Mc 5, 40-43, 14, 32ss; 11, 15-17.

5 Catecisme de l'Església Catòlica , n. 1770.

6 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 158.

7 Cf. Sant Josepmaria, Solc , n. 795.

8 Sant Josepmaria, Tertúlia a la Lloma (València), 7-I-1975, en P. Rodríguez (ed.), Camino. Edición crítico-histórica, Rialp, Madrid 20043, pàg. 384; cf. Sant Josepmaria, Camí, n. 188.

9 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 158.

10 Sant Josepmaria, Solc, n. 830.

Jugar per viure:
oci i temps lliure (I)

Avui, en molts països, el sistema educatiu dóna als nens i als joves cada vegada més temps lliure, de manera que molts pares són especialment sensibles a la importància d'aquests moments per a l'educació dels seus fills.

De vegades, però, el principal temor és que "es perdi el temps" durant els períodes no lectius. Per això, moltes famílies cerquen activitats extraescolars per als fills, i no és estrany que aquestes tinguin caire acadèmic –un idioma o un instrument musical–, que completi els estudis.

El valor dels temps lliure

El temps lliure té unes virtualitats educatives específiques, a les quals es referia Joan Pau II quan animava a «potenciar i valoritzar el temps lliure dels adolescents i orientar les seves energies» 1.

En aquestes hores diàries en què les obligacions acadèmiques s'interrompen, en major o menor mesura, el jove se sent amo del seu propi destí; pot fer allò que realment vol: ser-hi amb els amics o la família, conrear aficions, descansar i divertir-se de la manera que més el satisfà.

Aquí pren decisions que entén com a pròpies, perquè s'adrecen a jerarquitzar els interessos: què m'agradaria fer, quina tasca hauria de recomençar o quina podria ajornar... Pot aprendre a conèixer-se millor, descobrir responsabilitats noves i administrar-les. En definitiva, posa en joc la seva pròpia llibertat d'una manera més conscient.

Per això els pares i educadors han de valoritzar el temps lliure d'aquells que depenen d'ells. Perquè educar és educar per ser lliures, i el temps lliure és, per definició, temps de llibertat, temps per a la gratuïtat, la bellesa, el diàleg, un temps per a totes aquestes coses que no són "necessàries" però sense les que hom no pot viure.

Aquest potencial educatiu pot malmetre's tant si els pares es desentenen de l'oci dels fills –sempre que compleixin amb les seves obligacions escolars–, com si el veuen només com una oportunitat de "prolongar" la seva formació acadèmica.

En el primer cas, és fàcil que els fills es deixin portar per la comoditat o la mandra, i que descansin d'una manera que els exigeixi poc esforç (per exemple, amb la televisió o els videojocs).

En el segon, es perd l'especificitat educativa del temps lliure, ja que aquest esdevé una mena de perllongació de l'escola, organitzada per iniciativa gairebé exclusiva dels pares. Al final, malauradament, la imatge del viure que es transmet és la d'una existència dividida entre obligacions i diversió.

Convé, per tant, que els pares valorin sovint què aporten al creixement integral dels fills les activitats que realitzen al llarg de la setmana, i si el seu conjunt contribueix de manera equilibrada al descans i a la formació.

Un horari atapeït significa que el fill farà moltes coses, però potser no aprendrà a administrar el temps. Si es vol que els fills creixin en virtuts, cal facilitar-los que experimentin la pròpia llibertat; si no se'ls dóna la possibilitat de triar les activitats favorites, o se'ls impedeix en la pràctica jugar o estar amb els amics, hom corre el risc que –quan creixin– no sàpiguen com divertir-se. En aquesta situació, és fàcil que acabin deixant-se portar per allò que la societat de consum els ofereix.

Educar en l'ús lliure i responsable del temps lliure requereix que els pares coneguin bé els fills, perquè convé proposar formes d'oci que responguin als seus interessos i capacitats, que els descansin i diverteixin.

Els fills, sobretot quan són petits –i és el millor moment per formar-los en aquest aspecte– estan molt oberts allò que els pares els presenten, i si això els satisfà, s'estan posant les bases perquè descobreixin per si mateixos la millor manera d'emprar els temps d'oci.

Evidentment, això requereix imaginació per part dels pares, i esperit de sacrifici. Per exemple, convé moderar les activitats que consumeixen un temps desproporcionat o porten el noi a aïllar-se (com succeeix quan es passen hores davant el televisor o a internet). És millor privilegiar aquelles que permeten conrear relacions d'amistat, i que l'atrauen espontàniament (com sol ser l'esport, les excursions, els jocs amb altres nens, etc.).

Jugar per créixer

Però de totes les ocupacions que es poden exercir en el temps lliure, hi ha una que els nens –i no només ells– prefereixen sobre les altres: el joc.

Resulta natural, perquè el joc s'associa espontàniament a la felicitat, a un lloc on el temps no és pesat, a una vivència oberta a l'admiració i a l'inesperat. En el joc un mostra la seva identitat més pròpia: s'implica amb tot el seu ésser, sovint més fins i tot que en força treballs.

El joc és, sobretot, una prova d’allò que serà la vida: és una manera d'aprendre a utilitzar les energies que tenim a disposició, és un tempteig de capacitats, del que podem realitzar. L'animal també juga, però molt menys que l'home, precisament perquè el seu aprenentatge s'estabilitza. Les persones juguen durant tota la seva vida, ja que poden seguir creixent –com a persones– sense limitació d'edat.

La naturalesa humana se serveix del joc per assolir el desenvolupament i la maduresa. Jugant, els nens aprenen a interpretar coneixements, a assajar les forces en la competició, a integrar els diferents aspectes de la personalitat: el joc és un continu repte.

Experimenten regles, que cal assumir lliurement per jugar bé, es marquen objectius, i s'exerciten en relativitzar les derrotes. No hi ha joc al marge de la responsabilitat, de manera que el joc conté un valor ètic, ens ajuda a ser subjectes morals.

Per això, és normal jugar amb altres, jugar "en societat". Tan radicat està aquest caràcter social, que fins i tot quan els nens juguen sols, tendeixen a construir escenaris fantàstics, històries, altres personatges amb els quals dialogar i relacionar-se. En el joc els nens aprenen a conèixer-se i a conèixer als altres; senten l'alegria de ser-hi i divertir-se amb altres; assimilen i imiten els rols dels seus majors.

S'aprèn a jugar, principalment, en la família. Viure és jugar, competir, però viure també és cooperar, ajudar, conviure. És difícil comprendre com es poden harmonitzar ambdós aspectes –competir i conviure– al marge de la institució familiar. El joc és una de les proves bàsiques per aprendre a socialitzar-se.

En definitiva, el gran valor pedagògic del joc és que vincula els afectes a l'acció. Per això, poques coses uneixen d'una manera més immediata a pares i fills que jugar junts. Com deia sant Josepmaria, els pares han de ser amics dels fills, dedicant-hi temps. Certament, a mesura que els fills creixen, caldrà adaptar-se.

Però això només significa que l'interès dels pares per l'oci dels fills adoptarà formes noves. Se'ls pot, per exemple, facilitar que convidin amics a casa, o assistir a les manifestacions esportives en què participen... Iniciatives que, a més, permeten conèixer els amics, i a les seves famílies sense donar l'errada impressió que se'ls vol controlar, o que es desconfia.

També es pot, amb l'ajuda d'altres pares, crear ambients lúdics en què s'organitzin diversions sanes, i les activitats es desenvolupin tenint en compte la formació integral dels participants. Sant Josepmaria va promoure des de molt aviat aquest tipus d'iniciatives, en què s'ofereix un ambient formatiu en què els nois juguen, alhora que perceben la seva dignitat de fills de Déu, preocupant-se pels altres: llocs on se'ls ajuda a descobrir que hi ha un temps per a cada cosa i que cada cosa té el seu temps, i que en totes les edats –també quan són petits– hom pot cercar la santedat, i deixar un pòsit en les persones que els envolten.

Prenent una expressió de Pau VI, molt estimada per Joan Pau II, es podria dir que els clubs juvenils són llocs on s'ensenya a ser «experts d'humanitat» 2, per això, seria una gran equivocació plantejar el seu interès només en funció de els resultats acadèmics o esportius que assoleixin.

Jugar per viure

En grec, educació (paideia) i joc (paidiá) són termes del mateix camp semàntic. I és que aprenent a jugar s'adquireix, alhora, una actitud molt útil per afrontar la vida.

Encara que sembli paradoxal, no només els nens tenen necessitat de jugar. Fins i tot es pot dir que l'home ha de jugar més com més vell sigui. Tots hem conegut persones a qui la vellesa ha desconcertat: descobreixen que no tenen les forces que tenien abans, i creuen que no poden afrontar els reptes de la vida.

Una actitud que, d'altra banda, podem trobar en molts joves, ancians prematurs, que semblen no tenir la flexibilitat necessària per emprendre situacions noves.

Per contra, probablement ens hem relacionat amb persones grans que mantenen un esperit jove: capacitat d'il·lusionar-se, de recomençar, d'afrontar cada nou dia com un dia d'estrena. I això encara que de vegades tinguin limitacions físiques notables.

Aquests casos posen de manifest que, a mesura que l'home creix, té cada vegada més importància encarar la vida amb cert sentit lúdic. Perquè qui ha après a jugar sap relativitzar els èxits –èxits o fracassos– i descobrir el valor del joc mateix; coneix la satisfacció que dóna assajar solucions noves per a guanyar; evita la mediocritat que cerca el resultat, però arruïna la diversió. Disposicions que es poden aplicar a les coses "serioses" de la vida, a les tasques corrents, a les situacions noves que, abordades d'una altra manera, podrien portar al desànim o a un sentiment d'incapacitat.

Treball i joc tenen els seus temps diversos: però l'actitud amb què un i altre es planegen no ha de ser diferent, ja que la mateixa persona és qui treballa i qui juga.

Les obres humanes són efímeres, i per això no mereixen ser preses massa seriosament. El seu valor més alt –com ha ensenyat sant Josepmaria– és que aquí ens espera Déu. La vida només té sentit ple quan fem les coses per amor a Ell... millor encara: en la mesura que les fem amb Ell.

La serietat de la vida és que no podem fer broma amb la gràcia que Déu ens ofereix, amb les oportunitats que ens dóna. Encara que, ben vist, d'alguna manera, també el Senyor se serveix de la gràcia per fer broma amb l'home: Ell escriu perfectament amb la pota d'una taula 3, deia sant Josepmaria.

Només la relació amb Déu és capaç de donar estabilitat, nervi i sentit a la vida i a totes les obres humanes. El filòsof Plató va intuir aquesta gran veritat: «és menester tractar seriosament les coses serioses, però no les que no ho són. I només la divinitat és mereixedora de tota classe de benaurada serietat, mentre que els homes som joguines inventades per ella, i això és el més bonic que hi ha en nosaltres, per tant cal acceptar aquesta missió, i que tot home passi la seva vida jugant els jocs més bonics» 4.

Els jocs més bonics són els "jocs" de Déu. Cadascú ha d'assumir lliurement que és una joguina divina, cridat a jugar amb el Creador. I de la seva mà afrontar totes les activitats, amb la confiança i l'esperit esportiu amb que un nen juga amb el seu Pare.

D'aquesta manera, les coses sortiran abans, més i millor; sabrem sobreposar-nos a les aparents derrotes, perquè l'important –haver jugat amb Déu– ja està fet, i sempre hi ha altres aventures que esperen. La Sagrada Escriptura ens presenta la Saviesa divina projectant al costat d'Ell, el delectava dia a dia, actuant davant d'Ell en tot moment, jugant amb l'orbe de la terra, i em delectava amb els fills d'Adam 5: Déu, que "juga" creant, ens ensenya a viure amb alegria, seguretat, confiant que rebrem –potser inesperadament– el regal que anhelem, ja què totes les coses cooperen per al bé dels qui estimen Déu, dels que són cridats segons el seu designi 6.

J. M. Martín i J. Verdiá

Tornar a l'índex

Notes

1 Joan Pau II, Exhort. apost. Familiaris consortio , 22-XI-1981, núm. 76

2 Joan Pau II, VI Simposi del Consell de les Conferències Episcopals d'Europa, 11-X-1985, núm. 13.

3 Sant Josepmaria, Amics de Déu , n. 117.

4 Plató, Les lleis , 804 d

5 Pr 8, 30-31.

6 Rm 8, 28.

Festa i diversió:
oci i temps lliure (II)

Déu va beneir el dia setè i en va fer un dia sagrat, perquè aquell dia reposà de la seva obra creadora 1. A la unitat de l'existència personal, treball i temps lliure no s'han de separar, per això urgeix un «apostolat de la diversió» 2, que contraresti la tendència a concebre l'oci com a pura evasió 3, tot a costa de trencar la unitat de l'home.

El descans de Déu

El temps lliure per antonomàsia és aquell que s'esdevé els dies de festa: es trenca la monotonia de la quotidianitat, perquè se celebren esdeveniments que són decisius o determinants per a un grup de persones, ja sigui una família o una nació. En la tradició judeocristiana la festa té un sentit religiós que està associat al joiós descans de Déu. Perquè un cop acabada la Creació, Déu va beneir el dia setè i el santificà. Gairebé hom podria dir que Déu es meravella davant la seva obra, especialment davant la grandesa d'aquesta criatura –l'home– que ha cridat a la comunió amb Ell. Santificant el dissabte, "creant" el dia de festa, ha volgut associar la humanitat sencera a la seva mirada bondadosa cap al món. Per això, d'alguna manera, «del descans de Déu, pren sentit el temps» 4: qualsevol temps, el de la feina i el del descans, Déu veié que tot el que havia fet era molt bo 5.

Per al cristià, a més, el diumenge, dia del Senyor, dies Christi 6, és dia de repòs dedicat al Senyor arreu on habiteu 7. Cada diumenge recordem i celebrem en la litúrgia de l'Església la resurrecció de Crist, la nova creació, la salvació del gènere humà, l'alliberament del món, el seu destí final. Si bé la novetat del cristianisme fa que haguem perdut «les manifestacions del dissabte jueu, superades pel "compliment" dominical, són vàlids els motius de fons que imposen la santificació del "dia del Senyor", indicats en la solemnitat del Decàleg, però que cal entendre a la llum de la teologia i de l'espiritualitat del diumenge» 8. Jesucrist mateix que és senyor fins i tot del dissabte 9, explica el sentit autèntic del descans sabàtic, orientant-lo «cap al seu caràcter alliberador, juntament amb la salvaguarda dels drets de Déu i dels drets de l'home» 10.

Sota aquesta llum, el diumenge mostra la novetat del món, la novetat de la nova creació en Crist. D'alguna manera, tot temps és ja temps de festa, perquè és temps de Déu i per a Déu. En l'existència humana s'uneixen treball i temps lliure, i tots dos comprenen una crida a la contemplació i a la pregària. Déu ens dóna el temps perquè puguem entretenir-nos amb Ell, associar-nos al seu descans i al seu treball 11, admirar la seva bellesa i la bellesa de la seva obra.

Part de la missió educativa dels pares consisteix a mostrar als fills aquest caràcter de do que posseeixen les festes. Cal posar una mica d'esforç a l'hora d'organitzar el diumenge –o qualsevol període de descans–, de manera que Déu no aparegui com una cosa aliena o molesta, introduït en l'últim moment, en els plans previstos. Si els fills veuen que es pensa amb antelació com i quan assistir a la Santa Missa, o rebre els sagraments, comprendran de manera natural que «el temps lliure roman buit si no hi ha Déu» 12. El consell de Benet XVI es mostra preciós sota aquesta llum: «Estimats amics! De vegades, en principi, pot resultar incòmode haver de programar en el diumenge també la Missa. Però si us entesteu, constatareu més tard que això és exactament el que li dóna sentit al temps lliure. No us deixeu dissuadir de participar en l'Eucaristia dominical i ajudeu també els altres a descobrir-la» 13.

Per això, un cristià que vol viure l'Evangeli planifica el cap de setmana posant, en primer lloc, la participació en la Santa Missa, i cerca organitzar els viatges o desplaçaments -especialment quan seran llargs- garantint l'assistència al Sant Sacrifici el diumenge o els altres dies de precepte. Per la seva banda, «els pastors tenen el corresponent deure d'oferir a tots la possibilitat efectiva de complir el precepte. En aquesta línia hi ha les disposicions del dret eclesiàstic, com ara la facultat per al sacerdot, prèvia autorització del Bisbe diocesà, de celebrar més d'una missa el diumenge i els dies festius, la institució de les misses vespertines i, finalment, la indicació que el temps útil per al compliment de l'obligació comença ja el dissabte a la tarda, coincidint amb les primeres Vespres del diumenge» 14.

El temps de les virtuts

Ja s'han assenyalat les oportunitats educatives que duu el temps lliure per a modelar la personalitat dels fills. Jocs, excursions, esport no són només part essencial de la vida dels joves, sinó que a través d'ells els pares poden conèixer millor els fills, i transmetre'ls desitjos d'aprendre i de donar-se als altres. Desitjos que es concreten en tasques i van quallant en hàbits, en allò que els clàssics anomenen virtuts. Així, el temps lliure deixa de ser "el temps per les coses banals", i es transforma en temps qualitatiu, creatiu. En resum, en moments preciosos perquè els fills assumeixin i interioritzin la seva llibertat.

Formar els fills en el lleure, d'altra banda, suposa proposar activitats atraients i que respectin la manera de ser de cadascú. En la mesura que una família comparteix moments feliços, posa les bases per prevenir passatemps nocius en el futur: els períodes transcorreguts amb els pares en la infància –en els quals experimenten l'alegria del donar i rebre, de la generositat– queden gravats per sempre, i serviran de protecció quan els fills hagin d'enfrontar-se al fals atractiu d'allò que allunya de Déu.

Per contra, si els pares entenen les vacances i el temps lliure com a simple oportunitat d'evasió o de gaudi poden acabar descuidant un aspecte central en l'educació. No es tracta de "transmetre" als fills una visió del temps lliure com un "fer només coses útils", en el sentit que és útil estudiar una matèria o aprendre un idioma, o anar a classes de natació o de piano (ocupacions que, en el fons, no difereixen molt de la instrucció que subministren moltes escoles), sinó d'ensenyar a emprar aquests períodes d'una manera equilibrada. En aquest sentit, el temps lliure proporciona situacions favorables per desenvolupar la unitat de vida: es tracta de fomentar en els fills personalitats fermes, capaces de gestionar la pròpia llibertat i d'exercitar la fe de manera coherent, i que aprendran a conviure amb els altres, a aspirar a una vida complerta.

Un gran enemic en aquest camp és el "matar el temps", perquè quan el cristià mata el seu temps a la terra, es posa en perill de matar el seu Cel 15. Actua així qui per egoisme es retreu, s'amaga, es despreocupa 16 dels altres; qui en aquests moments es cerca a ell mateix desordenadament, sense donar cabuda a Déu o als altres. Educar en i per al temps lliure compromet els pares. Ells són sempre –tot i que de forma inconscient– el model que més incideix en la formació dels fills, i com a educadors no poden donar la impressió que s'avorreixen, o reposen no fent res. La seva manera de descansar deu, d'alguna manera, estar oberta a l'entreteniment amb Déu, al servei als altres. Els fills han d'entendre que l'oci permet distreure's amb activitats que demanen menys esforç 17, mentre s'aprenen coses noves, es conrea l'amistat, es millora la vida de la família.

La diversió dels joves

Molts pares –amb part de raó– temen la pressió de l'ambient, que en les societats de consum proposa diversions deletèries i superficials. El problema de fons és universal: els joves volen ser feliços, però no sempre saben com, i, sovint, ni tan sols saben en què consisteix la felicitat, perquè ningú els ho ha explicat convincentment, o no l'han experimentada. Per a la gran majoria, el problema de la felicitat es redueix a tenir una feina ben remunerada, gaudir de bona salut, i viure en una família on se'ls estimi i en la qual poder recolzar-se. Encara que els joves manifestin algunes vegades certa rebel·lia, admeten d'ordinari que han de rendir en l'estudi, ja que entenen que bona part del seu futur depèn de les qualificacions escolars.

Tot això és compatible amb l'afany per reivindicar la pròpia autonomia a l'hora d'organitzar el temps lliure. En alguns casos, ho fan seguint el camí que marquen les indústries de l'entreteniment, que sovint promouen diversions que dificulten o impedeixen el creixement en virtuts com la temprança. Però, en últim terme, la desorientació dels joves no és diferent de la que es dóna en força adults: confonen la felicitat, que és resultat d'una vida assolida, amb una efímera sensació de pseudoalegria.

Aquestes desviacions, reals, no poden fer-nos oblidar que tots hem sentit moviments de rebel·lia envers els nostres grans, quan començàvem a formar amb autonomia el nostre criteri 18. Forma part del procés normal de maduració, com s'aprecia en considerar que, davant la pregunta sobre com es diverteixen, el "amb qui" és sempre més significatiu que el "què": volen estar amb els coetanis i fora de casa, és a dir , sense la família i sense adults, i de fet, les activitats que s'associen a un major gaudi és sortir amb els amics i escoltar música. Fins i tot, quan el consum és –com succeeix en algunes societats– una forma de distreure's, adquirint coses de vegades innecessàries (roba, mòbils, accessoris informàtics, videojocs, etc.), és només el mitjà per estar amb els amics.

Resulta important, per això, proposar formes de diversió que respectin l'estructura de la persona, és a dir, la tendència a la felicitat que tots tenim: els pares han d'afrontar aquesta tasca promovent, amb l'ajuda d'altres famílies, llocs adequats on els fills puguin madurar humanament i espiritualment durant el temps lliure. Es tracta, en definitiva, de fomentar diversions i interessos que enforteixin el sentit de l'amistat, de la responsabilitat de donar suport a les persones que aprecien. La joventut sempre ha tingut una gran capacitat d'entusiasme per totes les coses grans, pels ideals enlairats, per tot allò que és autèntic 19. Els pares poden i han de comptar amb aquesta realitat: dedicant-los temps, parlant amb ells, donant-los exemple d'alegria, sobrietat i sacrifici des que són petits. Perquè educar no significa imposar-los una conducta, sinó mostrar-los els motius, sobrenaturals i humans, que l'aconsellen. En un mot, respectar la seva llibertat, ja que no hi ha una veritable educació sense responsabilitat personal, ni responsabilitat sense llibertat 20.

J. M. Martín i M. Díez

Tornar a l'índex

Notes

1 Gn 2, 3.

2 Sant Josepmaria, Camí, n. 975.

3 Cf. Joan Pau II, Missatge per a la XIX Jornada Mundial de les Comunicacions Socials, 19-V-1985, núm. 4.

4 Joan Pau II, Litt. apost. Dies Domini, 31-V-1998, núm. 59.

5 Gn 1, 31.

6 Cf Joan Pau II, Litt. apost. Dies Domini, 31-V-1998, nn. 18ss.

7 Lv 23, 3.

8 Joan Pau II, Litt. apost. Dies Domini, 31-V-1998, núm. 62.

9 Mc 2, 28.

10 Joan Pau II, Litt. apost. Dies Domini, 31-V-1998, núm. 63.

11 Cf. Jn 5, 17.

12 Benet XVI, Homilia en l'esplanada de Marienfield, 21-VIII-2005.

13 Benet XVI, Homilia en l'esplanada de Marienfield, 21-VIII-2005.

14 Joan Pau II, Litt. apost. Dies Domini, 31-V-1998, núm. 49.

15 Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 46.

16 Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 46.

17 Sant Josepmaria, Camí, n. 357.

18 Converses amb monsenyor Escrivà de Balaguer, n. 100.

19 Converses amb monsenyor Escrivà de Balaguer, n. 101.

20 Sant Josepmaria, És Crist que passa , n.27.

Els joves i la diversió:
oci i temps lliure (III)

De vegades, l'entesa entre pares i fills adolescents no és fàcil. El problema és antic, tot i que ara potser es planteja amb més freqüència o de forma més aguda, per la ràpida evolució que caracteritza la societat actual. De vegades, el problema apareix en abordar l'ús del temps lliure durant els caps de setmana i en horaris nocturns.

L'actitud dels pares

Les diversions nocturnes preocupen cada cop més molts pares. És el temps preferit pels joves per al descans i la diversió, constitueix un negoci que ofereix múltiples possibilitats –de vegades, no exemptes de riscos per a la salut– i mou molts diners. Força pares coincideixen que és difícil mantenir la pau i la disciplina a casa en tractar aquest tema: les discussions per l'horari de les sortides del cap de setmana poden degenerar en lluita, i no és fàcil trobar arguments convincents per mantenir una hora raonable de tornada a casa; com a conseqüència, l'autoritat paterna pot afeblir-se. Davant d'aquest panorama, alguns pares cerquen augmentar el control sobre els fills, però no triguen a comprovar que aquesta no és la solució. Controlar no és educar.

Els fills, en arribar a l'adolescència, reclamen amb gran força unes quotes de llibertat que de vegades no són capaços de manejar amb equilibri. Això no vol dir que calgui privar-los de l'autonomia que els correspon; es tracta d'una cosa més difícil: cal ensenyar-los a administrar la llibertat responsablement, que aprenguin a donar raó d'allò que fan. Només llavors seran capaços d'aconseguir un eixamplament de mires que els permeti aspirar a objectius més alts que la mera diversió. Per això precisament, educar els fills en llibertat significa que els pares de vegades han d'establir límits als fills i impedir amb fermesa que els sobrepassin. Els joves aprenen a viure en societat i a ser veritablement lliures, aprenent el sentit d'aquestes regles, i explicant clarament que hi ha punts —deures— "no negociables".

És possible i no ha de sorprendre que sorgeixin conflictes d'obediència en uns anys en què es forma de manera especial el caràcter i la voluntat, i es consolida la pròpia personalitat. A un pare portuguès que explicava una dificultat d'aquest tipus amb un dels seus fills, sant Josepmaria li va contestar: Siguem sincers: qui no hagi donat guerra als pares —repeteixo, i el mateix dic a les dones— que aixequi la mà; qui s'atreveix a fer-ho? És just que els teus fills també et facin patir una mica 1. En tot cas, és important de fer-los entendre que els drets que tantes vegades reivindiquen —justament, d'altra banda, en molts casos—, van precedits i acompanyats del compliment dels deures que els corresponen.

Conversar, comprendre i ensenyar

L'educació dels joves, principalment pel que fa a la diversió, requereix temps, atenció, parlar amb ells. En el diàleg, obert i sincer, afectuós i intel·ligent, l'ànima descobreix la veritat de si mateixa. Es podria dir que la persona humana es "constitueix" mitjançant el diàleg; també per això, la família és el lloc privilegiat on l'home aprèn a relacionar-se amb els altres i a comprendre's a ell mateix. S'hi experimenta què significa estimar i ser estimat, i aquest ambient genera confiança. I la confiança és el clima on s'aprèn a estimar, a ser lliure, és a dir, respectar la llibertat de l'altre i valorar el caràcter positiu de les obligacions que es tenen respecte dels altres. Sense confiança, la llibertat creix raquítica.

Aquest ambient de serenitat permet que els pares puguin parlar amb els fills d'una manera oberta sobre la manera com utilitzen el temps lliure, mantenint sempre un to d'interès veritable, eludint la confrontació, o el crear situacions incòmodes davant la resta de la família. Evitaran així abandonar-se a la retòrica del "sermó" —que resulta poc eficaç—, o una mena d'interrogatori —habitualment desagradable—, alhora que conreen «els criteris de judici, els valors determinants, els punts d'interès, les línies de pensament, les fonts inspiradores i els models de vida» 2, que permeten fundar una vida plena. No mancaran ocasions que permetin reforçar les bones conductes, i a poc a poc coneixeran en quins ambients es mou cada un dels fills, i com són els amics.

Quan s'ha conreat la confiança amb els fills des de la infantessa, el diàleg amb ells surt natural. L'ambient familiar convida a entaular-lo, fins i tot quan no hi hagi acord sobre algunes qüestions, i resulta normal que el pare o la mare es preocupi per les coses del fill o de la filla. És oportú recordar les paraules de sant Josepmaria: dedicar un temps a la família és el millor negoci . Temps quantitatiu, fet de presència, aprofitant —per exemple— els àpats, i temps qualitatiu, interior, fet de moments d'intimitat, que ajuden a crear harmonia entre els components de la llar. Donar temps als fills des de petits facilita, en l'adolescència, mantenir converses de certa profunditat.

Sens dubte, és preferible anticipar dos anys les solucions que voler resoldre els problemes un dia després: si s'han educat les virtuts dels fills des de petits, si aquests han experimentat la proximitat dels pares, és més senzill ajudar-los quan es presenten els reptes de l'adolescència. No obstant això, no manquen pares que pensen que "no han arribat a temps". Amb independència de les causes, no assoleixen proposar un diàleg constructiu o que els fills acceptin certes normes. I si això succeís i caigués en el desànim? És el moment de recordar que la tasca d'ésser pares no té data de caducitat, i convèncer-se que cap paraula, gest d'afecte o esforç, orientat a aquesta finalitat —l'educació dels fills—, caurà en sac foradat. Tots —pares i fills— volem i necessitem segones, terceres i més oportunitats. Es podria dir que la paciència és un dret i un deure de cada membre de la família: que els altres tinguin paciència amb els defectes d'un, que un tingui paciència amb els dels altres.

Per introduir en la família una cultura inspirada per la fe no n'hi ha prou, però, amb el diàleg. És també important dedicar temps a la vida de família, planificant activitats que es poden fer junts durant els caps de setmana i les vacances.

De vegades es tractarà, per exemple, de practicar algun esport amb els fills; d'altres, d'organitzar excursions i festes amb altres famílies, o d'implicar-se en activitats -culturals, esportives, artístiques, de voluntariat- organitzades per centres de formació, com són els clubs juvenils. No es tracta de donar-los tot resolt, sinó de fomentar la iniciativa dels fills, tenint en compte les seves preferències. Sant Josepmaria ens estimulava a treballar més en aquest camp, tan important per a la nostra societat: Urgeix recristianitzar les festes i els costums populars. —Urgeix evitar que els espectacles públics es trobin en aquesta alternativa: o ensopits o pagans 3.

Curts de diners

Passejar per un centre comercial, comprar alguna peça de moda, sopar en un restaurant de menjar ràpid i anar al cinema és un itinerari d'activitats molt habitual entre els joves d'avui. L'oferta d'oci està dominada actualment per la lògica del consum. Si aquesta manera de divertir-se esdevé habitual, és fàcil que fomenti hàbits individualistes, passius, poc participatius i gens solidaris. Les indústries de la diversió i el descans corren el perill de limitar la llibertat individual i deshumanitzar les persones, mitjançant «manifestacions degradants i la vulgar manipulació de la sexualitat avui tan preponderant» 4. En realitat, aquest fenomen és totalment contrari a l'essència de l'oci, que és precisament un temps alliberador i enriquidor per a la persona.

Resulta molt aconsellable no donar als fills molts mitjans econòmics, ensenyant-los el valor dels diners i a guanyar-lo per si mateixos. Sant Josepmaria va ser educat pels seus pares d'una manera profundament cristiana, respectant-ne la llibertat i ensenyant-lo a administrar-la. Mai no imposaven la seva voluntat —va comentar en ocasions—. Em tenien curt de diners, curtíssim, però lliure 5. Avui dia, és relativament fàcil que els joves treballin, si més no part de les seves vacances. Convé animar-los que ho facin, però no només per guanyar diners per a les seves diversions, sinó també per poder contribuir a les necessitats de la família o ajudar els altres.

Cal no oblidar que en moltíssims joves bateguen amb força ideals pels quals són capaços d'entusiasmar-se. Tenir amics és ser generós, compartir. Els joves es bolquen amb les amistats i moltes vegades no han tingut ocasió de descobrir que Jesús és el Gran Amic. El beat Joan Pau II al final de la XV Jornada Mundial de la Joventut va explicar: «Ell ens estima cadascun de nosaltres d'una manera personal i única en la vida concreta de cada dia: en la família, entre els amics, en l'estudi i en la feina, en el descans i en la diversió». I afegia que la nostra societat consumista i hedonista té necessitat urgent d'un testimoni de disponibilitat i sacrifici pels altres: «D'això necessiten més que mai els joves, temptats sovint pels miratges d'una vida fàcil i còmoda, per la droga i l'hedonisme, que menen després a l'espiral de la desesperació, del sense sentit, de la violència» 6.

Formar els fills en l'oci i el temps lliure pot ésser un veritable repte per als pares, una tasca exigent que, com totes les tasques fetes per amor, és preciosa. Potser, en determinats moments, a alguns pares els pot semblar que la situació els supera. Paga la pena recordar aleshores que tots els esforços realitzats en aquesta direcció —la formació dels fills— no només redunden en el bé dels fills, sinó que a més agraden a Déu. L'educació forma part de la tasca que el Senyor ha confiat als pares, i ningú no pot substituir-los. Benet XVI explicava que, en el seu ambient familiar, els pares, pel sacerdoci comú de tots els batejats, poden exercir «la càrrega sacerdotal de pastors i guies quan formen cristianament els fills» 7. Paga la pena afrontar sempre aquesta tasca amb valentia i amb un optimisme ple d'esperança.

J. Nubiola, J. M. Martín

Tornar a l'índex

Notes

1 Sant Josepmaria, Trobada en Enxomil amb fidels de l'Opus Dei i amics (Porto), 31-X-1972.

2 Pau VI, Exhort. apost. Evangelii nuntiandi, 8-XII-1975, n. 19

3 Sant Josepmaria, Camí, n. 975.

4 Benet XVI, Discurs durant la trobada amb els bisbes dels Estats Units, 16-IV-2008.

5 Sant Josepmaria, Apunts presos en una meditació, 14-II-1964.

6 Beat Joan Pau II, Homilia en la Santa Missa de cloenda de la Jornada Mundial de la Joventut, 20-VIII-2000.

7 Benet XVI, Audiència general, 18-II-2009.

Les bones maneres

Si hom pensa com les maneres han evolucionat en el curs del temps, o com es viuen de regió en regió, seria fàcil deduir que es tracta d'una cosa purament convencional, que hom pot modificar o fins i tot transgredir a plaer.

Sembla, però, que en termes de cortesia, allò fonamental es manté: tots hem sentit frases de l'estil: "pel seu comportament, es nota que és de bona família" o "quin nen més educat!". I si les han dit de nosaltres probablement ens hem sentit afalagats.

Les virtuts humanes, que són el fonament de les sobrenaturals, són a la base dels usos i costums dels pobles, d'allò que normalment s'entén com urbanitat o educació. Potser no es pugui dir que l'afabilitat, la condició de qui és agradable en el tracte i la conversa, sigui la virtut més important; però genera un sentiment d'empatia, de cordialitat, de comprensió, que és difícil d'explicar o de suplir d'altres maneres.

La urbanitat ens mostra una cosa sense la qual hom no pot habitar en societat, ens ensenya a ser humans, civils. La cortesia, l'afabilitat, la urbanitat són germanes petites d'altres virtuts més grans. La seva particularitat, però, rau en què sense elles la convivència es faria ingrata. És més, en la pràctica, una persona grollera i descortès amb prou feines podrà viure la caritat.

Mirant Jesús

Ens ha pogut passar, en algun moment de la vida, que davant d'una conducta o una actuació poc correcta per la nostra part ens hagi vingut al cap: "què hauran pensat de mi?”; “per què vaig fer això?”, o “que malament que he quedat!".

L'Evangeli ens ha deixat una pàgina que descriu dues actituds enfrontades, la d'un "benpensant" de l'època, i la d'una pecadora 1. Simó, el fariseu, ha organitzat un dinar d'acord amb la categoria del convidat, algú a qui tenen per un profeta. Segurament ha pensat com distribuir els comensals, la cura del servei, els plats que ofereix i els temes de conversa que li agradaria proposar al Mestre. Calia quedar bé, davant la societat que comptava i davant l'hoste principal. Però s'oblida d'alguns detalls que el Senyor ha trobat a faltar.

Veus aquesta dona? Quan he entrat a casa teva, tu no m'has donat aigua per a rentar-me els peus; ella, en canvi, me'ls ha rentat amb les llàgrimes i me'ls ha eixugat amb els cabells. Tu no m'has rebut amb un petó; ella, en canvi, d'ençà que he entrat, no ha parat de besar-me els peus. Tu no m'has ungit el cap amb oli; ella, en canvi, m'ha ungit els peus amb perfum 2.

A primera vista, podrien semblar petiteses insignificants. No obstant això, Jesús, perfecte Déu i perfecte home, en nota la manca. Sant Josepmaria, que ha contemplat amb gran profunditat la realitat de l'encarnació del Fill de Déu, que es manifesta també en gestos que a uns ulls desamorosos podrien passar desapercebuts, comenta a propòsit d'aquest passatge: Jesucrist porta la salvació, i no la destrucció de la natura; i aprenem d'Ell que no és cristià comportar-se malament amb l'home, criatura de Déu, fet a la seva imatge i semblança (cf. Gn 1, 26) 3.

Trobem aquí ensenyaments per a qui desitja santificar i santificar-se en les diferents senderes del món. Sobretot, quan la mateixa naturalesa humana, amb les seves disposicions i facultats, ha estat elevada pel Senyor.

No hi ha res, per petit o insignificant que sembli, que no pugui dur a Déu: tant si mengeu com si beveu, com si feu una altra cosa, feu-ho tot a glòria de Déu 4. Totes les activitats honrades ja han estat redimides, de manera que totes, realitzades en unió amb Ell, poden ser coredemptores.

Les virtuts són personals, de la persona, però és fàcil constatar que la persona no és una "peça aïllada"; vivim en relació amb el món, coexistim amb altres: som independents i alhora depenem dels altres: ens ajudem o ens perjudiquem. Tots som anelles d'una mateixa cadena 5.

Les virtuts posseeixen també aquest caràcter social. No són per al lluïment personal, per fomentar l'egoisme, sinó, en definitiva, per als altres. Per què ens sentim tan a gust amb alguns, i potser menys amb altres? Probablement, perquè aquell ens escolta, veiem que ens comprèn, no mostra pressa, dóna serenitat, no s'imposa, suggereix, respecta, és discret, pregunta el just.

Qui sap conviure, avenir-se, compartir, oferir, acollir, donar pau, és en camí de ser veritablement virtuós. Jesús ensenya que, si manquen algunes condicions, la bona convivència es deteriora. El civisme és potser la millor forma de presentació. I les que podríem anomenar virtuts del tracte constitueixen el pressupost i la base on enfilar la joia de la caritat.

Les virtuts de la taula

És molt freqüent, i cada vegada s'estén a més estrats de la societat, que tant el pare com la mare treballin fora de la llar. Són necessaris els dos sous per mantenir l'economia domèstica. Les dificultats que imposen horaris i distàncies perquè coincideixi la família al complert resulten sovint notables, especialment a les grans ciutats. I, encara sort! —pensaran moltes mares—, que els nens poden dinar a l'escola.

No és que abans, quan era més fàcil dinar a casa, aquestes reunions fossin la glòria: doncs a vegades els nois es barallaven o protestaven per allò que se'ls servia, i els pares els renyaven... Més o menys, com ara: les situacions, en el fons, han canviat poc, però es tracta, avui com ahir, d'aprofitar les oportunitats que ens ofereix la vida, i entrenar-se en convertir els contratemps en ocasions formatives.

Quantes vegades hem pensat en transformar, per exemple, els sopars de cada vespre o els àpats dels caps de setmana en reunions familiars? Hi ha estudis on nois i noies assenyalen que el "dinar en família" és el més important per a ells.

Estar amb les persones que ens estimen, compartir, ser compresos, són maneres de socialitzar-se, d'aprendre a donar-se als altres. Millora les relacions entre els membres de la família, proporciona als pares moments informals per conèixer millor els fills i anticipar-se a possibles dificultats.

Quants detalls d'educació que hi ha sobre els que podem incidir: "t'agraeixo molt que portis la sal". "T'has rentat les mans abans de seure a taula?". "Posa't dret, i no creuis les cames quan menges". "Pots ajudar el teu germà a parar o desparar la taula". "El pa no es llença". "Agafa bé la forquilla". "Talla la carn a trossos petits, i no parlis amb la boca plena". "Cal menjar no només amb l'estómac, sinó amb el cap, i es menja tot el que un s'ha servit, agradi o no agradi". "La sopa a la boca, no la boca al plat". "Renta't abans de beure, i no facis soroll". "No beguis amb el colze recolzat a la taula".

Alguns són avisos que canvien segons els llocs, altres –força– són més universals. Potser semblin negatius –encara que no caldrà dir-los tots, ni contínuament–, però vistos com a afirmacions parlen de la consideració que hem de tenir pels altres; coses petites que palesen correcció, cortesia, higiene; mostres de sol·licitud sobre aspectes que potser per inadvertència podrien molestar algú.

Als àpats, es poden aprendre coses elementals com quant és raonable que em serveixi, tenint en compte que hi ha altres comensals; o a no menjar fora d'hores, i així apreciar millor allò que em donen. D'altra banda, menjar junts no és només un fet social. També és cultura en el sentit més noble i rigorós del terme.

La cultura, com molts autors han posat de manifest, està relacionada amb el culte. Donar el culte a Déu és part de la naturalesa humana, que també fa cultura en forma de ritus i institucions. Quina manera més fantàstica de donar al Senyor tota la glòria, si el "ritu" del menjar és precedit per una oració!, si invoquem la benedicció de Déu sobre la família i els dons que rebrem, si agraïm al Senyor el pa que se'ns ofereix cada dia, i preguem per qui ho ha preparat, i per qui viu en la indigència.

Beneir la taula és un costum que ajuda a interioritzar el fet que Déu sempre està al nostre costat, a donar gràcies pel que rebem, i a respectar als altres en la convivència quotidiana.

Mantenir el bon to

Al voltant de la taula i en tertúlies familiars, es prepara els fills per a la vida en societat. Cada vegada és més clar que el lema del "tot s'hi val" no s'ajusta a la realitat. Una persona a la qual molesta qualsevol cosa o que ho discuteix tot, resulta un company de treball complicat.

Un que no es presenta bé quan ha d'atendre al públic, demostra poca estima de si mateix i pels altres, i no comunica una gran confiança, almenys a primera vista. Expressar-se amb correcció, saber intervenir en una conversa o esperar el torn, aprendre a presentar-se amb decòrum, en el vestit i en el guariment, són aspectes de la vida en societat.

Més que la moda, allò que ens allunya de la vulgaritat és l'estil. Tenir estil, tenir classe es caracteritza per la sobrietat i l'equilibri, per la capacitat de conciliar extrems i contrastos, i menys, per anar a la moda.

L'estil forma part de la nostra personalitat. És important, per exemple, aprendre a vestir d'acord amb la ocasió. La netedat no consisteix tant a tenir un vestuari car o de marca, com a portar la roba neta i planxada.

I això els nens ho conreen a la llar, veient com els pares actuen en tot moment amb elegància i discreció. No és el mateix assistir a un sopar de gala que estar amb els amics, o a la intimitat de la família; no és el mateix passejar de qualsevol manera pels passadissos de la casa, que posar-se una bata res més aixecar-se del llit.

També les reunions familiars —i entre aquestes, els àpats— permeten als fills explicar les petites aventures a l'escola, i, als pares, fer un comentari oportú, o donar un criteri sobre un determinat comportament. Són ocasions per posar en comú aficions, per il·lusionar-se per les passejades per la muntanya o per la història, o per introduir els fills en el fascinant art de la narració.

Podem programar excursions i visites artístiques, i desvetllar, a poc a poc, aspectes de les tradicions familiars i religioses, o patriòtiques, o culturals. Els nens aprenen a parlar sense aixecar la veu ni cridar i, més important, s'exerciten en escoltar, i s'acostumen a no interrompre el fil de les converses, a no imposar els punts de vista ni les exigències.

En família, amb petits detalls tenim cura els uns als altres. Ningú no es presenta mal vestit, ni menja sense un mínim de bones maneres. Les mares, sobretot, pensen en un dinar que li agrada a qui celebra un aniversari. Cadascú passa la safata, i està pendent de les necessitats dels altres. Un ofereix pa o aigua a un altre abans de servir-se. Es donen les gràcies, ja que l'agraïment fomenta la concòrdia, i la concòrdia l'alegria i el somriure.

Després d'un bon àpat en família som més feliços: no només amb l'alegria fisiològica d'animal sa 6, sinó perquè hem compartit amb els que més estimem la nostra intimitat, ens hem enriquit moralment, personalment.

Els comportaments dels que s'ha parlat ajuden a formar la nostra interioritat. A orientar-se cara a Déu i de cara als altres. La dona i l'home madurs són ancorats en la realitat, per això s'acontenten amb allò que tenen i ho gaudeixen a fons. Han après a respectar-se a si mateixos, a ser senyors de la seva ànima i del seu cos. Es condueixen amb naturalitat, prudència i mesura en tota situació. Perseveren confiadament —en l'amistat, en el seu treball, en els objectius que s'han fixat—, perquè més que de rebre són capaços de donar. Han après a ser generosos, i surten cada matí com el sol, que exultavit ut gigas ad currendam viam —alegres com un heroi, a recórrer el seu camí 7, amb un humor benèfic, que dignifica tot allò que toca.

J. M. Martín (2012)

Tornar a l'índex

Notes

1 Cf. Lc 7, 36-ss.

2 Lc 7, 44-46.

3 Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 73.

4 1 Co 10, 31.

5 Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 76.

6 Cf. Sant Josepmaria, Camí, n. 659.

7 Ps 19, 6.

Educar en el pudor:
els anys de la infantesa (I)

Què és el pudor? A primera vista, un sentiment de vergonya que porta a no manifestar als altres quelcom de la nostra intimitat. Per a molts, es tracta simplement d'una defensa més o menys espontània contra la indecència, i no falten els qui ho confonen amb la hipocresia.

Tanmateix, aquesta concepció és limitada. És fàcil apreciar-ho quan considerem que, on no hi ha personalitat ni intimitat, el pudor resulta superflu. Els animals no en tenen.

A més, no s'estén només a les coses dolentes o indecents; hi ha també un pudor de les coses bones, una vergonya natural a manifestar, per exemple, els dons que s'han rebut.

El pudor, considerat com a sentiment, posseeix un valor inestimable, perquè suposa adonar-se que es posseeix una intimitat i no una mera existència pública; però, a més, hi ha una autèntica virtut del pudor que arrela en aquest sentiment, i que permet a l'home escollir quan i com manifestar el propi ésser a les persones que poden acollir-lo i comprendre'l com es mereix.

El valor de la pròpia intimitat

El pudor posseeix un valor antropològic profund: defensa la intimitat de l'home o de la dona –la seva part més valuosa– per poder revelar-la en la mesura adequada, en el moment convenient, de la manera correcta, en el context propici.

En cas contrari, la persona queda exposada a maltractaments o, almenys, a no ser presa amb la consideració deguda. Fins i tot per part d'un mateix, el pudor és necessari per assolir i conservar l'autoestima, aspecte essencial de l'amor al propi jo.

Hom pot dir que «amb el pudor l'ésser humà manifesta gairebé" instintivament "la necessitat de l'afirmació i de l'acceptació d'aquest "jo" segons el seu just valor» 1. La manca de pudor manifesta que la pròpia intimitat es considera poc original o rellevant, de manera que res d'allò que conté mereix ser reservat per a unes persones i no per altres.

La bellesa del pudor

El terme "pudor" –tant si ho entenem com a sentiment o com a virtut– es pot utilitzar en àmbits diversos. En el sentit més estricte es refereix a la salvaguarda del cos; en un sentit més ampli, abasta altres aspectes de la intimitat –per exemple, el de manifestar les pròpies emocions–; en un i altre cas, el pudor custodia, en darrer terme, el misteri de la persona i del seu amor 2.

Com a principi general, hom pot dir que el pudor es dirigeix a què els altres reconeguin en nosaltres allò que tenim de més personal. Pel que fa al cos, això suposa reclamar l'atenció sobre allò que pot comunicar, allò exclusiu i de cada persona (la cara, les mans, l'esguard , els gestos...). En aquesta línia, el vestit és al servei d'aquesta capacitat de comunicació, i ha d'expressar la imatge que es té d'un mateix i el respecte que s'ofereix als altres. L'elegància i el bon gust, la neteja i l'arranjament personal apareixen així com les primeres manifestacions de pudor, que demana (i ofereix) respecte a aquells que ens envolten. Per la mateixa raó, la poca virtut en aquest camp porta amb facilitat a la barroeria i al descuit de la neteja. En diferents ocasions, el prelat de l'Opus Dei ha exhortat a «viure i defensar el pudor, contribuint a crear i difondre una moda que respecti la dignitat, protestant davant imposicions que no respectin els valors d'una autèntica bellesa» 3.

Una cosa semblant passa amb l'aspecte més espiritual: aquesta virtut posa ordre en el nostre interior, en conformitat amb la dignitat de les persones i amb els llaços que existeixen entre elles 4. Tenir consideració per la intimitat, pròpia i aliena, permet donar-se a conèixer en la justa mesura en els diversos contextos de donació o de respecte on ens movem. D'aquesta manera, s'humanitzen les relacions personals perquè cadascuna adquireix uns matisos diferents; això no només fa més atractiva la personalitat, sinó que, a mesura que es van compartint esferes d'intimitat, permet el goig de l'amistat veritable.

En l'educació del pudor, per tant, és imprescindible advertir el sentit eminentment positiu d'aquesta virtut. «El pudor, element fonamental de la personalitat, es pot considerar –en el pla educatiu– com la consciència vigilant en defensa de la dignitat de l'home i de l'amor autèntic» 5. Quan s'explica el sentit profund del pudor –salvaguardar la intimitat, per poder oferir-la a qui de veritat la pugui apreciar–, és més fàcil acceptar i interioritzar-ne les conseqüències pràctiques. La meta, llavors, no es posa tant en què els joves visquin uns determinats criteris de capteniment en aquest camp, sinó que ho apreciïn i assumeixin com una cosa que és en l'arrel de l'estructura de l'ésser personal.

Exemple dels pares i ambient familiar

Com sabem bé, el bon exemple és sempre un element essencial en la tasca educativa. Si els pares –i altres persones grans que poden viure a la llar, com els avis– saben tractar-se amb modèstia, els fills comprenen que aquestes manifestacions de delicadesa i pudor expressen la dignitat dels diversos components de la família. Per exemple, els pares poden i han de mostrar l'afecte que es tenen davant dels fills, però sabent reservar certes efusions per als moments d'intimitat. En aquest sentit, sant Josepmaria recordava l'ambient de la llar que havien creat els seus pares: i tampoc es feien ximpleries: algun petó. Tingueu pudor davant dels fills 6. No es tracta d'embolicar l'amor en una màscara de fredor, sinó de mostrar als fills la necessitat de l'elegància en el tracte, que és aliena a l'afectació.

No acaben aquí, però, les manifestacions d'un pudor sa. La confiança que es dóna en una família és compatible amb saber estar a casa d'una manera coherent amb la pròpia dignitat. Una relaxació en les postures o en el vestir, com usar molt la bata o canviar-se de roba davant dels fills, acaba rebaixant el to humà d'una llar i convida a la deixadesa. Especial atenció s'ha de tenir en les temporades caloroses, ja que el clima, les teles més lleugeres, i potser el fet de ser de vacances, obren la porta al descuit. Certament, cada moment i lloc requereix vestir d'una manera adequada, però sempre es pot mantenir el decòrum. Potser aquesta manera de procedir, de vegades, contrasta amb el clima general, per això us cal tanta formació que pugueu portar, amb naturalitat, el vostre propi ambient, per tal de donar «el vostre to» a la societat amb la qual convisqueu 7.

Si el pudor es relaciona, sobretot, amb la manifestació de la intimitat, és lògic que la seva educació hagi d'abastar el camp dels pensaments, sentiments o intencions. Per això, l'exemple a la llar s'ha d'estendre a la manera com es tracta la intimitat pròpia i la dels altres. Per exemple, és poc educatiu que les converses familiars tractin de confidències alienes, o alimentin xafarderies. A banda de les possibles faltes de justícia que pot suposar comportar-se així, aquest tipus de comentaris porta a que els fills es considerin amb dret a ficar-se en la intimitat d'altres.

De manera anàloga, també resulta important vetllar per tot allò que entra a casa a través dels mitjans de comunicació. Per al tema que ens ocupa, l'obstacle principal no és només allò indecent: això, com és clar, s'ha d'evitar sempre. Més fosc és la manera com alguns programes televisius o revistes fan comerç i espectacle de la vida de les persones. En ocasions, d'una manera invasiva, que atempta contra l'ètica de la professió periodística; altres vegades, són els mateixos protagonistes els que obren immoralment i es dediquen a satisfer curiositats frívoles o fins i tot morboses. Uns pares cristians han de posar els mitjans perquè aquest "mercadeig de la intimitat" no entri a la llar. I explicar els motius d'aquest procedir: el respecte i el dret a la legítima decisió d'ésser un mateix, de no exhibir-se, de conservar en una justa i pudorosa reserva les seves alegries, penes i dolors de família 8. L'excusa que sol posar-se a aquest tipus de programes, el dret a la informació o el consentiment dels qui hi participen, té límits: els qui deriven de la dignitat de la persona. Mai no és moral danyar injustament, encara que sigui el mateix interessat qui ho faci.

Des de petits

El sentit del pudor desperta en l'home a mesura que va descobrint la pròpia intimitat. Els nens petits, per contra, sovint es deixen dominar per la sensació del moment; per això, en un ambient de confiança o de joc, no és difícil que descuidin el pudor, potser fins i tot sense una particular advertència. Per això, durant la primera infància, la tasca educativa s'ha de centrar en consolidar hàbits que més endavant en facilitaran el desenvolupament d'aquesta virtut. Convé, per exemple, que aprenguin de seguida a rentar-se i a vestir-se per si mateixos. I, abans d'haver assolit aquest objectiu, s'ha de procurar que en aquests moments el nen no sigui a la vista dels germans. També, quan sigui possible, han d'exercirtar-se en tancar la porta de l'habitació si es canvien de roba, i a posar la balda quan van al bany.

Són coses de sentit comú, que potser hem oblidat en una societat de costums un tant naturalistes, i que tenen com a fi anar formant en el petit hàbits racionalment assumits, que el dia de demà facilitaran les virtuts autèntiques. Per això, si en alguna ocasió el menut es presenta o corre per la casa oblidant-se del pudor, no cal dramatitzar, però tampoc riure la gràcia –això es deixa per quan estigui absent–. Convé, en canvi, corregir amb afecte, i aclarir que no s'ha comportat bé. En qüestions d'educació, tot té importància, encara que hi hagi coses que en si mateixes semblin intranscendents o que a aquestes edats no signifiquen res.

Alhora, els nens han d'anar aprenent a respectar la intimitat dels altres; neixen egocèntrics, i només a poc a poc van "descobrint" que els altres no viuen per a ells, i mereixen ser tractats com a ells els agradaria. Aquest avanç gradual es pot concretar en detalls múltiples: ensenyar-los a tustar la porta –i, lògicament, a esperar la resposta– abans d'entrar en una habitació, o explicar-los que han de sortir d'una habitació quan se'ls convida a fer-ho, perquè els grans volen parlar tots sols. També caldrà contenir l'afany d'explorar –propi d'aquestes edats primerenques– armaris i altres coses personals dels habitants de la llar. Així es van acostumant a valorar l'esfera privada dels altres i, alhora, a descobrir la pròpia. I es posen els fonaments perquè, quan creixin, siguin capaços no només de respectar les persones pel que són –fills de Déu–, sinó també de posseir ells mateixos aquest bon pudor que reserva les coses profundes de l'ànima a la intimitat entre l'home i el seu Pare Déu, entre el nen que ha d'intentar ser tot cristià i la Mare que l'estreny sempre en els seus braços 9.

J. de la Vega (2012)

Tornar a l'índex

Notes

1 Cf. Beat Joan Pau II, Audiència general, 19-XII-1979.

2 Cf. Catecisme de l'Església catòlica, n. 2522.

3 Mons. Xavier Echevarría, trobada pública de catequesi a Las Palmas de Gran Canària, 7-II-2004.

4 Cf. Catecisme de l'Església catòlica, n. 2521.

5 Congregació per a l'Educació Catòlica, Orientacions educatives sobre l'amor humà, n. 90.

6 Predicació oral de sant Josepmaria, recollida per Salvador Bernal a Mons. Josemaría Escrivá de Balaguer, ed. Rialp, Madrid, pàg. 19.

7 Sant Josepmaria, Camí, n. 376.

8 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 69.

9 Sant Josepmaria, article La Mare de Déu del Pilar a "El libro de Aragón", CAMP, Saragossa 1976. Publicat també en www.sanjosemaria.info.

Educar en el pudor
La infància i l'adolescència (II)

El període que va, més o menys, entre els set i els dotze anys —quan ja comencen a treure el cap alguns trets de l'adolescència— correspon a l'època més dolça del creixement per a pares i fills, sobretot si prèviament l'educació ha estat ben portada. El fill o la filla ja és capaç d'atendre per si sol els seus assumptes, però compta molt amb els pares i els sol confiar totes les seves coses. Hi ha un veritable afany de saber, d'aclarir qualsevol incògnita. I, quan s'utilitzen les paraules adequades, comprenen molt bé allò que se'ls transmet.

Aquesta relativa tranquil·litat no ha de ser una excusa per deixar de banda la tasca educativa, pensant potser que les coses van bé per si mateixes. Ha de ser, en canvi, l'època en la qual s'assenten al cap les idees i els criteris que configuraran en el futur la seva vida. Hom podria dir que és el moment d'explicar-ho tot, fins i tot avançant-se a allò que es trobaran més endavant.

Els anys dolços

Han arribat els anys per explicar als fills tant les manifestacions del pudor com el seu mateix sentit. Entendran, per exemple, que el vestit no només tapa el cos, sinó que vesteix la persona; que mostra com volem donar-nos a conèixer, que representa el respecte que demanem i que donem.

Alhora, els fills han d'aprendre a administrar la seva intimitat, de manera que només la descobreixin en la mesura adequada i davant les persones adequades. La prudència —és la virtut en joc aquí— s'adquireix amb la rectitud, l'experiència i el bon consell, i en aquest aprenentatge els pares tenen molt a dir. Els petits esperen d'ells una relació de confiança, un interès i una guia que els faci sentir-se més segurs en aquest incipient desenvolupament de la personalitat. Ratificant o corregint, segons els casos, aprenen què és allò que s'ha de confiar, a qui i per què.

El risc que hi ha a aquestes edats és que l'afany d'aprendre derivi en una curiositat indiscriminada, de vegades indiscreta, i en un desig d'experimentar novetats, també amb el propi cos. D'aquí la importància que els pares atenguin totes les preguntes que se'ls puguin formular, sense escapolir-se ni deixar-les per a un futur incert, i les contestin de manera adequada a la sensibilitat dels fills. Per exemple, aquestes edats són l'autèntic moment de l'educació afectiva ben entesa. No els mentiu: jo he matat totes les cigonyes. Digueu-los que Déu s'ha servit de vosaltres perquè ells vinguessin al món, que són el fruit del vostre amor, de la vostra entrega, dels vostres sacrificis... Per això, heu de fer-vos amics dels fills, donar-los peu perquè parlin de les seves coses confiadament 1. En aquest context es transmet el valor del cos humà, i la necessitat de tractar-lo amb respecte, evitant tot allò que porti a considerar-lo com un objecte, sigui de plaer, de curiositat o de joc.

Convé així mateix avançar-se als esdeveniments, explicant els canvis corporals i psicològics que els sobrevindran amb l'adolescència, que així sabran acceptar amb naturalitat quan arribi el moment. Cal evitar que envoltin de malícia aquesta matèria, que aprenguin una cosa —que en si mateixa és noble i santa— d'una mala confidència d'un amic o d'una amiga 2. També aquí ha d'imperar el sentit positiu. Sense ometre la referència als perills d'un ambient permissiu, que d'altra banda els nens solen percebre ja en edats primerenques, es tracta d'enfocar la qüestió com una oportunitat de creixement per a les seves ànimes i els seus cossos, si saben esforçar-se, reaccionar positivament davant dels estímuls negatius. El pudor constituirà —ja ho constitueix— una defensa i ajuda efectiva per a preservar la puresa del cor.

Els anys difícils

Els anys de l'inici de l'adolescència, i l'adolescència mateixa, són, en el tema que ens ocupa, els més difícils per als pares. En primer lloc, perquè els fills es fan més gelosos de la seva intimitat. A vegades adopten també actituds contestatàries, que poden semblar no tenir un altre motiu de portar la contrària. Això pot causar un cert desconcert als pares, que intueixen —amb raó— que part de la seva intimitat ja no la comparteixen amb ells, sinó amb els amics o amigues. També resulten desconcertants els canvis d'humor: els fills passen de moments en què exigeixen que ningú entri al seu món, a altres en què reclamen una atenció potser desproporcionada. És important saber detectar aquests últims, i fer el possible per escoltar-los, ja que no es pot saber quan es presentarà la següent oportunitat.

Aquests desitjos d'independència i intimitat no són només necessaris, són també una nova oportunitat per fomentar el creixement de la seva personalitat. Els adolescents tenen especialment la necessitat de conrear espais d'intimitat, i han d'aprendre a mostrar-la o reservar-la segons les circumstàncies. L'ajuda que els pares els poden oferir en aquest camp consisteix, en gran part, a saber guanyar-se la seva confiança, i saber esperar. Estar disponibles i interessar-se per les seves coses, i saber aprofitar aquests moments —sempre n'hi ha— en què els fills els busquen o en què les circumstàncies exigeixen una conversa.

La confiança es guanya, no s'imposa. Menys encara se substitueix espiant als fills, llegint les seves agendes o diaris, o escoltant de què parlen amb els amics, o entrant en relació amb ells —usant una identitat falsa— a través de les xarxes socials. Encara que alguns pares creguin que ho fan pel seu bé, ficar-se d'aquesta manera en la intimitat dels fills és la millor manera d'arruïnar la confiança mútua, i en condicions normals és objectivament injust.

Els trets enumerats tenen com a efecte que els adolescents es contemplin molt a si mateixos, des de tots els punts de vista, entre els quals el físic ocupa un lloc rellevant. D'aquí cal deduir que el primer pudor que convé ajudar-los a tenir cura es refereix a ells mateixos. Això succeeix tant amb les noies com amb els nois, tot i que en cada cas amb matisos diferents. En elles, la tendència és de comparar-se amb uns models estètics que aprecien, i sentir-se atractives per a l'altre sexe. En ells, domina més l'afany de ser vistos com desenvolupats i ben constituïts davant els companys, sense que manqui el desig de ser admirats per les noies. Gran part d'aquest narcisisme juvenil es practica sense testimonis, però si se'ls observa amb atenció serà fàcil veure algun símptoma d'aquesta actitud, com per exemple quan ells no són capaços de resistir-se a contemplar-se davant quelcom que reflecteixi la seva imatge, encara que sigui anant pel carrer, o, en les noies, l'obsessiva pregunta sobre com els escau allò que es posen.

Pensar que «són coses de l'edat» i que ja se'ls passarà, per inhibir-se, suposaria un desenfocament. Són evidentment coses de l'edat, però per això mateix han de ser educades. L'adolescència és l'edat en què es desperten els grans ideals, i aquests han de ser fomentats. Els fills comprenen amb relativa facilitat que aquests abstraccions acaben impedint veure les necessitats dels altres. I a partir d'aquí, poden apreciar que el pudor amb un mateix —tenir cura del propi cos, però sense excessos, evitar curiositats malsanes, etc— és un requisit per arribar al cor generós que desitgen tenir.

Modèstia i moda

L'adolescència presenta també oportunitats educatives noves en tot allò que es refereix a la manera de viure el pudor davant dels altres, sobretot pel que fa a maneres de tractar-se, conversar o vestir. Per factors diversos i d'una manera més o menys agressiva segons els llocs, l'ambient sol afavorir una excessiva relaxació dels costums. No obstant això, convé tenir en compte que, en la majoria dels casos, certes maneres de comportar-se no responen a una decisió clara del fill, o de la filla. Els adolescents, per molt que reivindiquin una independència personal, són en realitat molt gregaris. Ser diferents als amics o amigues els fa sentir estranys. No seria estrany trobar-se que ni el noi té una predilecció per l'aspecte d’«acurat-descuidat» de moda, ni la noia se sent còmoda amb formes de vestir poc pudoroses però la por a patir un rebuig entre els seus iguals els fa voler anar com els altres.

El remei no està en aïllar els fills del grup: necessiten els amics o amigues, també per madurar. El que cal és ensenyar a anar contra corrent. I cal saber-ho. Si el fill o la filla s'escuden en què totes les seves amistats «van així», els pares, en primer lloc, han d'explicar-los la importància de valorar la seva pròpia personalitat, i ajudar-los a què tinguin bones amistats, i, en segon lloc, han de procurar establir ells mateixos amistat amb els pares dels amics, per així posar-se d'acord en aquest i en altres assumptes.

En tot cas, no s'ha de cedir. Qualsevol forma de vestir que resulta contrària al pudor o un elemental bon gust no ha d'entrar a la llar. Els pares han d'advertir-ho i, quan arribi el moment, parlar amb els fills, amb serenitat, però amb fermesa, i donant-los les raons del seu comportament. Si durant la infància, convenia que qui expliqués aquests temes fos el pare al fill i la mare a la filla, ara —en moltes ocasions— sol ser oportú que també intervingui l'altre. Així, per exemple, davant d'una filla adolescent que no entén per què no ha d'utilitzar una roba que l'exhibeix massa, el pare pot aportar el que potser no acaba de comprendre: que d'aquesta manera atreu les mirades dels nois, però de cap manera la seva estima.

Com en altres assumptes, pare i mare poden explicar als fills, d'una manera prudent, les lliçons que ells mateixos van aprendre quan ells eren adolescents, així com el que veritablement buscaven en la persona amb la qual pensaven que podrien compartir la seva vida. Són converses que potser, en un primer moment, no semblin tenir molt efecte, però a la llarga el tenen, i els fills acaben agraint-ho.

Quan parlem de la formació en el pudor, la tasca dels pares s'ha d'estendre, en la mesura de les possibilitats, a l'entorn en què es mouen els fills. Una primera manifestació és l'elecció dels llocs de vacances. En molts països, les platges a l'estiu són poc aconsellables, fins i tot quan es posen mitjans per evitar un panorama poc edificant, el clima general és tan descuidat que dificulta el decòrum. Anàlogament, si s'inscriu el fill a alguna activitat recreativa o en un campament, seria absurd no informar-se bé de quins mitjans posen els organitzadors per vetllar perquè el to humà sigui alt.

Un altre camp que cal tenir en compte és el dels llocs de diversió dels fills, sobretot perquè la pressió del grup és més forta en l'adolescència. És important que els pares coneguin els llocs per on es mouen els joves, i que intentin donar alternatives posant-se d'acord amb altres pares. Un tercer lloc ho tenen més a mà: l'habitació dels fills. És normal que vulguin posar elements decoratius al seu gust, però aquesta independència ha de tenir un límit, marcat sobretot per la dignitat del que es vol col·locar.

Per la resta, és lògic que alguna vegada els pares trobin resistències en els fills, per la tendència natural dels adolescents a voler afirmar la seva independència dels pares i els adults en general, i per la seva falta d'experiència. Moltes vegades una desobediència –no és possible, ni desitjable, controlar-ho tot–, porta amb si una lliçó, i amb ella un escarment que cal saber aprofitar. Quan succeeix una dificultat, no cal perdre la serenitat. Potser també els pares van aprendre així més d'una vegada quan tenien l'edat dels fills. L'acció educativa requereix sempre una gran dosi de paciència, especialment en àmbits com aquest, en què els criteris que se'ls vol transmetre poden semblar als joves exagerats en un primer moment. Ja arribarà el temps en què els entenguin millor i els assumeixin com a propis, sempre que no falti la insistència –amb afecte, bon humor i confiança– per part d'uns pares convençuts que val la pena educar així.

J. de la Vega (2012)

Tornar a l'índex

Notes

1 Sant Josepmaria, Predicació oral, recollida per Carlos Soria a "Maestro de buen humor", Ed. Rialp, Madrid, pàg. 99.

2 Sant Josepmaria,Converses, n. 100.

L'autoritat dels pares

Déu és l'autor de la vida, i la seva bondat es manifesta també en la seva autoritat, de la qual participa tota autoritat creada: en particular, l'autoritat amorosa dels pares. Certament, l'exercici d'aquesta autoritat parental no sempre és fàcil. "Baixa" necessàriament a aspectes molt concrets de la vida quotidiana.

Tots tenim experiència que, a l'hora d'educar, «sense regles de comportament i de vida, aplicades dia a dia també en les coses petites, no es forma el caràcter i no es prepara per afrontar les proves que no mancaran en el futur» 1, però, sabem també que no sempre resulta fàcil trobar l'equilibri entre llibertat i disciplina.

De fet, molts pares temen –potser les han patit ells mateixos– les conseqüències negatives que imposar alguna cosa als fills pot comportar: per exemple, que es deteriori la pau a la llar o que rebutgin una cosa que és bona en si mateixa.

El papa Benet XVI assenyala el camí per solucionar l'aparent dilema entre marcar normes i que els fills les assumeixin amb llibertat. El secret rau en que «l'educació no pot prescindir del prestigi, que fa creïble l'exercici de l'autoritat. És fruit d'experiència i competència, però s'adquireix sobretot amb la coherència de la pròpia vida i amb la implicació personal, expressió de l'amor veritable» 2.

La llum de l'autoritat

En efecte, hom no pot confondre exercitar l'autoritat amb el simple imposar, ni amb aconseguir ser obeït a qualsevol preu. Qui segueix una determinada autoritat no ho fa tant per por de ser castigat, sinó perquè hi veu un punt de referència que li serveix per conèixer la veritat i el bé de les coses, encara que de vegades no acabi de comprendre-les. L'autoritat guarda una estreta relació amb la veritat, perquè la representa.

Des d'aquesta perspectiva, l'autoritat posseeix un sentit eminentment positiu i apareix com un servei: és una llum que orienta qui la segueix cap a la fi que busca. De fet, etimològicament, autoritat remet al verb llatí augere, que significa "fer créixer", "desenvolupar".

Qui reconeix una autoritat s'adhereix, sobretot, als valors o veritats que representa: «l'educador és un testimoni de la veritat i del bé» 3, és a dir, és la persona que ja ha descobert i fet pròpia la veritat a la qual s'aspira. L'educand, per la seva banda, es refia de l'educador: no només dels seus coneixements, sinó també que està disposat a ajudar-lo a assolir aquestes veritats.

El paper dels pares

És obvi que els fills esperen que els pares siguin coherents amb els valors que volen transmetre i que els manifestin el seu amor. Com poden els pares assolir aquesta autoritat i aquest prestigi que requereix la tasca educativa? L'autoritat posseeix un fonament natural i sorgeix espontàniament en la relació entre pares i fills: més que preocupar-se per aconseguir-la, es tracta de mantenir-la i d'exercitar-la bé.

Això és clar quan els fills són petits: si la família està unida, els nens es fien més dels pares que d'ells mateixos. L'obediència els pot costar, però l'enquadren de manera més o menys conscient en un context d'amor i unitat familiar: els meus pares volen el meu bé; volen que jo sigui feliç, em diuen allò que m'ajudarà a aconseguir-ho. La desobediència es viu llavors com equivocació, una manca de confiança i d'amor.

Per això, per consolidar la autoritat, els pares no han de fer més que ser veritablement pares: mostrar l'alegria i la bellesa de la pròpia vida i ensenyar, amb obres, que estimen els seus fills com són. Lògicament, això requereix ser presents a la llar. Tot i que l'actual ritme de vida pot dificultar-ho, és important passar temps amb els fills i «formar un ambient familiar animat per l'amor, per la pietat envers Déu i els homes» 4.

Per exemple, paga la pena esforçar-se a sopar tots junts, encara que això requereixi esforç. És una manera molt bona de conèixer-se mútuament, mentre es comparteixen les anècdotes de la jornada, i els fills aprenen –també escoltant allò que els pares expliquen del seu propi dia– a relativitzar, amb un toc de bon humor, els problemes que hagin pogut sorgir.

D'aquesta manera, a més, es facilita parlar clar als fills quan calgui, assenyalant què fan bé i què malament, què poden fer i què no, i explicant –de manera adequada a la seva edat– els motius que mouen a obrar d'una manera o altra. Entre aquests, no pot faltar el comportar-se com un fill de Déu: mireu que els nens aprenguin a valorar els seus actes davant de Déu. Doneu motius sobrenaturals perquè discorrin perquè se sentin responsables 5.

Ensenyar l'exemple de Crist, que va pujar al patíbul de la Creu per amor nostre, per guanyar-nos la llibertat. Exercir l'autoritat és, en el fons, oferir als fills –des que són petits– les eines que necessiten per créixer com a persones, i la principal és mostrar l'exemple de la pròpia vida. Els nens es fixen en tot allò que fan els pares i tendeixen a imitar-los.

L'exercici de la mateixa autoritat pot concretar-se a prendre les disposicions necessàries per salvaguardar l'escalf de la llar i facilitar que els fills descobreixin que hi ha més alegria en donar que en rebre.

En aquest context, és bo demanar als fills, des que són petits, aquests serveis que contribueixen a crear un clima de sana preocupació mútua. Se'ls donen responsabilitats: ajudar a parar la taula, dedicar un temps a la setmana a ordenar les seves coses, obrir quan truquen a la porta, etc. Són contribucions al benestar familiar i els nens les entenen d'aquesta manera.

No es tracta de "donar-los coses per fer", sinó que en vegin que l'aportació a la marxa de la casa –perquè treuen feina als pares, perquè ajuden un germà, perquè tenen cura de les seves coses– és important i, en certa manera, insubstituïble. Aprenen així a obeir.

No n'hi ha prou amb què els pares parlin amb els fills i els facin comprendre els seus errors. Abans o després caldrà corregir, mostrar-los que allò que fan té conseqüències per a ells i per als altres. Moltes vegades n'hi pot haver prou amb una conversa, afectuosa i clara, però, en altres casos, convindrà adoptar alguna mesura, perquè hi ha danys que han d'ésser esmenats i no és suficient el penediment.

El càstig ha de ser un mitjà per reparar el mal comès: per exemple, fer alguna petita feina per poder pagar un objecte trencat. A vegades, la correcció haurà de prolongar-se en el temps: per exemple, arran d'un mal resultat escolar, pot ser convenient limitar les sortides durant una temporada. En aquests casos, però, és important no perdre de vista que es tracta de facilitar el temps i els mitjans per fer allò que es deu.

Seguint amb l'exemple de les males notes, tindria poc sentit, per una banda, prohibir les sortides, però que, d'altra, acabés perdent el temps, o que se'l castigués –sense autèntica necessitat– a no assistir a activitats bones en si mateixes –practicar un esport, freqüentar un club juvenil–, només "perquè són les que de veritat li agraden".

Confiança i autoritat

Forma part de l'autoritat que els pares aconsegueixin que els fills comprenguin els valors que volen transmetre, respectant-ne la independència i les peculiaritats. Això requereix, en primer lloc, que els fills se sentin incondicionalment estimats pels pares i que sintonitzin amb ells: que els coneguin i confiïn en ells.

Marcar clarament allò que poden o no fer els fills seria inútil –i probablement, portaria a conflictes permanents– si no s'acompanya d'afecte i confiança. Es pot harmonitzar perfectament l'autoritat paternal, que la mateixa educació requereix, amb un sentiment d'amistat, que exigeix d'alguna manera posar-se al mateix nivell dels fills. Els nois –fins i tot els que semblen més díscols i esquerps– desitgen sempre aquest acostament, aquesta fraternitat amb els pares 6.

A mesura que els fills creixen, l'autoritat dels pares va depenent més d'aquesta relació de confiança. Tots els nens necessiten que se'ls prengui seriosament, però els adolescents encara més. Afronten uns canvis –físics i psicològics– que els desconcerten i acusen aquesta nova situació.

Encara que no ho reconeguin, cerquen adults que els serveixin de referència; aquests són, per a ells, persones que s'han format criteri, que viuen d'acord amb certes pautes que els donen estabilitat: justament allò que els adolescents aspiren a obtenir. Al costat d'això, perceben que ningú no els pot substituir en aquesta empresa; per això no es limiten a acceptar de manera acrítica el que els diuen els pares. Més que dubtar de la seva autoritat, estan demanant comprendre millor la veritat que la fonamenta.

Per això, és important dedicar-los el temps necessari, sabent crear ocasions per estar junts. Pot ser durant un viatge a soles al cotxe, a casa arran d'un programa de televisió o d'algun esdeveniment escolar. Llavors se'ls parla dels temes que poden afectar-los més i en els quals és important que tinguin les idees clares.

No cal preocupar-se si, en ocasions, els fills semblen desentendre's de la conversa. Si un pare parla sense posar-se pesat ni voler forçar la confidència, allò que diu queda gravat; no importa tant si, després, el fill o la filla fa cas al consell. Allò que compta és que ha comprovat que el pare pensa sobre un determinat argument, adquirint així un punt de referència per decidir com captenir-se.

El pare li ha mostrat la mateixa proximitat i disponibilitat per parlar sobre les coses que li preocupen. Ha posat en pràctica aquest ensenyament del Papa: «donar-nos mútuament alguna cosa de nosaltres mateixos. Donar-nos mútuament el nostre temps» 7.

Algunes coses que els pares potser no aproven són, de vegades, secundàries, i no justifiquen fer un daltabaix, quan n'hi ha prou amb un comentari. D'aquesta manera, els fills aprenen a diferenciar allò que és important i allò que no ho és. Descobreixen que els pares no volen que siguin "còpies" de la seva manera de ser, sinó simplement que siguin feliços i homes i dones autèntics. Per això, els pares no es posen –encara que sí s'interessen– en allò que no afecta la seva dignitat o a la família.

En el fons, es tracta de confiar en el fill, d’«acceptar el risc de la llibertat, estant sempre atents a ajudar i a corregir idees i decisions equivocades. En canvi, mai no hem de secundar-lo en els errors, fer veure que no els veiem o, pitjor encara, que els compartim» 8.

Experimentar aquesta confiança és una invitació a merèixer-la. La clau està en què els pares sàpiguen educar en un clima de familiaritat, que no facin mai la impressió que desconfien, que donin llibertat i que ensenyin a administrar-la amb responsabilitat personal. És preferible que algun cop es deixin enganyar: la confiança que es posa en els fills fa que ells mateixos s'avergonyeixin d'haver-ne abusat, i que es corregeixin 9. Lògicament, no hi mancaran petits conflictes i tensions: es poden gestionar amb alegria i serenitat, de manera que els fills vegin que una determinada negativa és compatible amb estimar-los i comprendre en quina situació es troben.

Sant Josepmaria ha insistit que la tasca educativa dels pares descansa en dos: pare i mare. Déu, que els ha donat la missió de guiar els fills cap al Cel, els facilita també l'ajuda perquè la compleixin. Per això, la vocació de ser pare o mare comporta pregar pels fills: parlar amb el Senyor sobre ells, sobre les virtuts i defectes; preguntar la manera com se'ls pot ajudar, demanar gràcia per als fills i paciència per a un mateix. Abandonar a les mans de Déu el fruit de la tasca de formació dóna una pau que es transmet als altres.

En la tasca educativa, com afirmava sant Josepmaria, els cònjuges tenen una gràcia especial, que confereix el sagrament instituït per Jesucrist(...) Han de comprendre l'obra sobrenatural que implica la fundació d'una família, l'educació dels fills, la irradiació cristiana en la societat 10. Actuant amb gràcia humana, amb suavitat i murrieria, i encomanant les coses al Senyor, els fills canviaran. Al cap i a la fi, els fills pertanyen a Déu.

J.M. Barrio

Tornar a l'índex

Notes

1 Benet XVI, Audiència , 21-I-2008.

2 Ibid.

3 Ibid.

4 Conc Vaticà II, Decl. Gravissimum Educationis , n . 3.

5 Sant Josepmaria, Apunts de la seva predicació oral, a Guadalaviar (València), 17-XI-1972, a www.josemariaescriva.info.

6 Sant Josepmaria, Converses , n. 100.

7 Benet XVI, Homilia, 24-XII-2012.

8 Benet XVI, Audiència, 21-I-2008.

9 Sant Josepmaria, Converses, n. 100.

10 Ibid., n. 91.

Educar en les noves tecnologies

Palpem de primera mà en el dia a dia que les noves tecnologies no són una simple eina que millora l'extensió i el nivell de la comunicació, sinó que en certa manera han passat a constituir un ambient fascinant, un lloc 1; s'han convertit en un dels teixits connectius de la cultura, a través del qual s'expressa la identitat 2, es desenvolupa la feina i ens relacionem els uns amb els altres. Convé acostar-se positivament a les noves tecnologies, perquè, tal com assenyala Benet XVI: «Si es fan servir amb saviesa, poden contribuir a satisfer el desig de sentit, de veritat i d'unitat, que continua sent l'aspiració més profunda de l'ésser humà» 3.

La tecnologia vertebra en gran manera la vida dels homes i dones d'avui. Hem d'encarrilar-la perquè el seu ús ens ajudi a desenvolupar-nos positivament com a persones, i estar atents perquè els fills les facin servir de manera adequada. Cada vegada més, els dispositius tecnològics es mantenen interconnectats a través d'Internet. Això ens permet arribar a audiències molt àmplies i diverses, i també se'ns obre la possibilitat de relacionar-nos amb més rapidesa i difondre missatges de manera immediata.

Alhora, es produeix la incertesa de saber qui tindrà accés a aquests continguts i quan els consultarà. Una part de la tasca de tots, i en especial dels pares cristians d'avui, és ensenyar a santificar aquest ambient i ajudar els nois a comportar-se virtuosament en el món digital, fent-los veure que també és un àmbit per expressar amb alegria i naturalitat la identitat cristiana.

Educar requereix una bona dosi de paciència i planificació, però quan es parla de noves tecnologies, a més, cal que els pares n'adquireixin un cert coneixement, algunes idees i una mica de pràctica, per formar-se un criteri i orientar els fills de manera encertada. Però, com assenyala el Papa Francesc, «el problema no és principalment tecnològic. Ens hem de preguntar: som capaços, també en aquest camp, d'arribar a Crist o, més ben dit, d'anar a trobar Crist?» 4.

Les noves generacions han nascut en un món interconnectat al qual els pares no estaven acostumats. Accedeixen molt aviat a Internet, a les xarxes socials, als xats, a les consoles de joc. La seva capacitat d'aprenentatge en aquest àmbit avança al mateix ritme vertiginós amb què es desenvolupen les tecnologies. Des de molt petits, els infants i els joves estan exposats a un univers aparentment sense fronteres. Aquesta situació ofereix una gran quantitat de beneficis, però alhora comporta alguns riscos que fan encara més necessàries la proximitat i l'orientació dels pares.

Amb els canvis tan continus i radicals no seria eficaç facilitar una llista de regles, que de seguida quedarien obsoletes; l'obra educativa ha de buscar la formació en virtuts i alhora sembrar criteris de fons. Només d'aquesta manera infants i joves podran portar una vida bona en què ordenin les passions, controlin els actes i superin amb alegria els obstacles que els impedeixin de créixer, buscant i fent el bé també en l'esfera digital.

La realitat certament presenta fets que no es poden ignorar: per exemple, que la sobreexposició dels infants a les pantalles ha estat associada a riscos de salut, com l'obesitat, i a conductes agressives o problemàtiques a l'escola. Per evitar posar en un perill innecessari els fills, cal estudiar a partir de quin moment és oportú que facin servir els dispositius digitals. Moltes vegades serà possible «incloure l'ús d'un filtre tecnològic en els dispositius, per protegir-los al màxim possible de la pornografia i d'altres amenaces» 5, tenint en compte, alhora, que la consciència ben formada és l'únic filtre que no falla i que està disponible de manera contínua.

Virtuts en joc: importància del bon exemple

Les noves tecnologies atreuen a tothom. Ensenyar virtuts implica que els pares han de saber encomanar l'exigència personal i donar exemple de moderació. Si els nois són testimonis de les nostres lluites, se sentiran estimulats a posar-hi més de part seva. Per exemple, fer-los atenció quan hi parlem: deixar el diari de banda, treure el so del televisor, centrar la mirada en qui parla, no estar pendent del telèfon... I quan és una conversa important, es poden apagar els dispositius perquè no ens interrompin. Tal com assenyala sant Josepmaria, en referència a la convivència amb els fills: «No us n'adoneu, però ho jutgen tot, i de vegades us jutgen malament. De manera que les coses que passen a casa influeixen per bé o per mal en les vostres criatures. Procureu donar-los bon exemple» 6.

Les virtuts es formen dins de la família: creixen mitjançant l'educació, els actes deliberats i l'esforç perseverant. La gràcia divina les purifica i les eleva 7. Amb la família és amb qui s'aprenen les primeres nocions del bé i del mal, dels valors, és a casa on es va construint l'edifici de les virtuts de cada infant.

Hi ha estils de vida que faciliten la trobada dels fills amb Déu, i d'altres que la dificulten. És lògic que els pares cristians procurin formar en els fills una mentalitat i un cor cristians, i que posin els mitjans perquè la família sigui una escola de virtuts. La fita és que cada fill aprengui a prendre decisions amb maduresa humana i espiritual, de manera adequada a cada edat. Les noves tecnologies són un aspecte més que hauria de ser present en les converses i també en les regles organitzatives de casa, que solen ser poques i depenen de l'edat dels fills. Difícilment es poden viure les virtuts de manera aïllada, en uns aspectes concrets de la vida i no en d'altres. Per exemple, ajudar un noi perquè deixi de ser capritxós amb el menjar i el joc l'ajudarà també a comportar-se més bé en el món digital, i viceversa.

Quan són més petits

La infantesa és el moment ideal per consolidar virtuts i fomentar el bon ús de la llibertat. De fet, en aquesta etapa es donen els períodes sensitius per desenvolupar amb més facilitat les virtuts: podem dir que es construeixen les autopistes que es recorreran durant la vida.

Encara que tota regla general és matisable, l'experiència de molts educadors diu que quan els fills són molt joves és preferible que no tinguin dispositius electrònics avançats (tauletes, telèfons intel·ligents, consoles). També per motius de sobrietat és aconsellable que siguin propietat de la família i que, en general, es facin servir en llocs comuns, amb un pla per ajudar els fills a moderar-ne l'ús, amb normes i horaris familiars que protegeixin altres temps fonamentals per a l'estudi, el descans i la vida de família, i que permetin aprofitar el temps i descansar les hores oportunes. Quan es proposen a casa aquestes línies, hi té molt a dir la paraula i, sobretot, la coherència dels pares: viure-les personalment és la millor manera de comunicar-les en un ambient d'afecte i llibertat.

A aquestes edats, és desproporcionat que tinguin dispositius connectats constantment a Internet. Si en fan servir, és millor que tinguin un pla d'accés de temps determinat, que es connectin només en llocs i horaris clars (desconnectant-los o apagant-los a les nits), i que tinguin clar com reaccionar davant situacions de risc: sobretot, comptant amb els pares.

Es tracta —com ensenyava sant Josepmaria— que «els infants aprenguin a valorar els seus actes davant de Déu. Doneu-los motius sobrenaturals perquè discorrin, perquè se sentin responsables, i no els mostreu desconfiança» 8. Que tinguin la tranquil·litat de poder recórrer sempre als pares per saber que hi trobaran comprensió i acollida.

Alhora que els infants coneixen els beneficis i els límits de les noves tecnologies, convé ensenyar-los el poder del contacte humà directe, que cap tecnologia no pot substituir. En el moment adequat, cal acompanyar-los per l'ambient digital com un bon guia de muntanya, perquè no es facin mal ni en causin als altres. Navegar junts per Internet, “perdre el temps” jugant amb una consola o fixar els ajustos d'un telèfon intel·ligent seran oportunitats concretes per entaular converses més profundes. «Els pares i els fills haurien de discutir plegats sobre el que es veu i s'experimenta en el ciberespai. També és útil compartir-ho amb altres famílies que tenen els mateixos valors i preocupacions» 9.

Adolescents

Quan arriben a l'adolescència, els fills reclamen amb gran força unes quotes de llibertat que, en molts casos, no són capaços de gestionar adequadament. Això no vol dir que calgui privar-los de l'autonomia que els correspon; es tracta d'una cosa molt més difícil: cal ensenyar-los a administrar la llibertat responsablement. Només llavors seran capaços d'aconseguir eixamplar mires, cosa que els permetrà aspirar a objectius alts.

En l'adolescència, la formació s'adquireix lliurement i els pares tenen un recurs fonamental: el diàleg. És important explicar el perquè d'alguns comportaments, percebuts potser pel jove com a formalismes; o les raons de fons d'algunes maneres de fer que poden ser vistes com a límits i que, en realitat, són grans afirmacions, en què es forja una personalitat autèntica, que sap anar contra corrent, i no són només simples prohibicions. És més eficaç ensenyar com la virtut és atractiva ja ara, fent presents els ideals magnànims que els omplen el cor, els motius que els mouen, els grans amors: la lleialtat cap als amics, el respecte als altres, l'aprofitament del temps, el valor de la feina ben feta, la necessitat de viure el seny i la modèstia, etc.

Saber explicar els perquès no requereix pas tenir un coneixement tècnic avançat. En molts casos els consells que els nois necessiten per moure's en els ambients digitals són els mateixos que apuntalen el bon comportament en els espais públics: bones maneres, modèstia i pudor, respecte al proïsme, cura de la vista, domini de si mateix, etcètera. Com afirma Benet XVI, «educar és dotar les persones d'una veritable saviesa, que inclou la fe, per entrar en relació amb el món; equipar-les amb prou elements en l'ordre del pensament, dels afectes i dels judicis» 10.

La tasca dels pares es facilita quan coneixen els interessos dels fills. Es tracta de generar prou confiança perquè se sentin còmodes parlant del que els atreu. No es tracta d'espiar-los ni res per l'estil, sinó de saber què els interessa i, si escau, compartir-hi temps i aficions. Hi ha joves que escriuen blogs o fan servir les xarxes socials, i els pares no ho saben o no han llegit mai cap dels textos que han escrit, per la qual cosa el fill pot pensar que el que fan no interessa o no agrada als pares. Per a alguns pares, veure amb certa freqüència el que escriuen i creen els fills a Internet suposarà un agradable descobriment i un motiu d'enriquiment de la conversa i la vida familiars.

També a aquestes edats és convenient fomentar el valor de l'austeritat pel que fa als dispositius. Una austeritat similar a la que sant Josepmaria aconsellava per a altres àmbits: «Tingueu en compte la capacitat de cadascú, la serenitat de cadascú, la possibilitat d'autogovernar-se: i que no tinguin mai abundància fins que la guanyin ells» 11.

Ensenyar a viure el despreniment, no només pel que costen les noves tecnologies, sinó per «no deixar-se dominar per les passions, passar d'una cosa a l'altra sense discerniment, seguir la moda del moment» 12, que, de vegades, és un comportament induït per les empreses, del qual no es poden deslliurar fàcilment. També serà una manera d'ensenyar-los a viure la moderació en el temps que passen a les xarxes socials, consoles de joc, jocs en línia, etc. Una altra manera de viure en positiu l'ús adequat de les noves tecnologies és orientar-les cap a algun objectiu profitós, bé sigui en l'àmbit del treball personal, de la futura professió o bé en benefici dels altres en molts possibles àmbits.

D'acord amb l'edat de cada fill, esdevé crucial mantenir converses profundes sobre l'educació de l'afectivitat i la veritable amistat. Val la pena recordar als nois que el que es publica a la xarxa sol ser accessible a una infinitat de persones arreu del món i que gairebé totes les accions que es fan en el mitjà digital deixen un rastre al qual es pot accedir a través de cerques.

El món digital és un gran espai en què cal moure's amb naturalitat i, alhora, molt sentit comú. Si, al carrer, al noi no li passa pel cap parlar amb el primer amb qui es topa, a la xarxa, tampoc. Una comunicació familiar fluida ajudarà a entendre tot això, i a crear un ambient de confiança en què es puguin resoldre els dubtes i expressar les incerteses: «Parla noblement amb els fills, no te'n separis, mira'ls créixer amb afecte, ves deixant-los anar la corda a poc a poc, perquè necessiten la seva llibertat i la seva personalitat» 13.

J. C. Vásconez

Tornar a l'índex

Notes

1 Cf. Benet XVI, missatge de la XLVII Jornada Mundial de les Comunicacions Socials (2013).

2 Cf. Benet XVI, missatge per a la XLIII Jornada Mundial de les Comunicacions Socials (2009).

3 Benet XVI, missatge per a la XLV Jornada Mundial de les Comunicacions Socials (2011).

4 Francesc, Discurs al Consell Pontifici per a les Comunicacions Socials, 21 de setembre de 2013, n. 3.

5 Pontifici Consell per a les Comunicacions Socials, “La Iglesia e Internet” (2002), n. 11.

6 Sant Josepmaria, Apunts d'una tertúlia, Jerez de la Frontera, 12 de novembre de 1972 (AGP, P11, p. 65).

7 Cf. Catecisme de l'Església catòlica, n. 1839.

8 Sant Josepmaria, Apunts d'una tertúlia, Jerez de la Frontera, 12 de novembre de 1972 (AGP, P11, p. 68).

9 Pontifici Consell per a les Comunicacions Socials, “La Iglesia e Internet” (2002), n. 11.

10 Benet XVI, discurs als bisbes italians, “La emergencia educativa”, 27 de maig de 2008, n. 11.

11 Sant Josepmaria, Apunts d'una tertúlia, IESE (Barcelona), 27 de novembre de 1972 (AGP, P11, p. 75).

12 Francesc, Discurs en la basílica de Santa Maria la Major, 4 de maig de 2013, n. 3.

13 Sant Josepmaria, Apunts d'una tertúlia, Centre d'Estudis (São Paulo), 25 de maig de 1974 (AGP, P11, p. 79).

© Oficina d'Informació

de l'Opus Dei, 2017

www.opusdei.cat