TECNOLOGIES DIGITALS
I VIDA CRISTIANA

J. C. Vásconez i R. Valdés

© 2017 Oficina de comunicació
de l'Opus Dei

www.opusdei.cat

Índex

Introducció

1. Noves tecnologies i coherència cristiana

2. Cultivar la interioritat en l'era digital

3. Del contacte virtual a les relacions personals

4. Educar en les noves tecnologies

5. Navegar en els oceans digitals

Introducció

La vida actual està marcada per les tecnologies de la comunicació, que ràpidament s’han propagat en tots els àmbits: la feina, les relacions personals, la llar, l’entreteniment, etc. Juntament amb un gran nombre d’efectes positius, aquest fenomen també presenta reptes. Per això, és oportú reflexionar sobre com ens afecten aquestes tecnologies en la vida diària, com canvien el nostre tracte amb els altres i, per descomptat, com influeixen en la nostra relació personal amb Déu.

Recentment, el papa Francesc va dir: «Avui, els mitjans de comunicació més moderns, que són irrenunciables sobretot per als més joves, tant poden obstaculitzar com ajudar la comunicació en la família i entre famílies».* S’imposa, per tant, la necessitat d’aprendre a utilitzar els instruments de comunicació, perquè realment siguin mitjans que uneixin les persones, i no obstacles que les separin i portin a l’aïllament. És una tasca que no es pot reduir al seguiment d’unes regles, sinó que implica el desenvolupament d’actituds personals i hàbits positius: es tracta, en definitiva, d’aprendre a viure les virtuts en el món digital.

Aquest ebook vol oferir algunes reflexions i diverses pautes d’acció. Els tres primers articles plantegen algunes idees sobre com ens podem moure en l’univers d’Internet, mentre que els dos últims s’adrecen més a pares i educadors, amb suggeriments per a la formació cristiana en virtuts.

Juan Carlos Vásconez ‒ Rodolfo Valdés
Febrer del 2015

* Francesc, Missatge per a la XLIX Jornada Mundial de les Comunicacions Socials, “Comunicar la família: ambient privilegiat de la trobada en la gratuïtat de l’amor”, Vaticà, 23 de gener del 2015.

Tornar a l'índex

Noves tecnologies i coherència cristiana

En aquest article s'anima a desenvolupar un estil "virtuós" a l’hora d’utilitzar les tecnologies mòbils, perquè siguin instruments útils que acompanyin el cristià en la seva vida diària.

Cada vegada més, la tecnologia és present en el dia a dia de gran part de la humanitat. El fàcil accés a telèfons mòbils i ordinadors, unit a la dimensió global i a la presència capil·lar d'Internet, han fet que es multipliquessin els mitjans per enviar paraules i imatges a grans distàncies en pocs segons de manera instantània.

D'aquesta nova cultura de comunicació se'n deriven molts beneficis: les famílies poden romandre en contacte encara que els membres siguin molt lluny els uns dels altres; els estudiants i investigadors tenen accés fàcil i immediat a documents, fonts i novetats científiques; a la fi, la naturalesa interactiva dels nous mitjans facilita formes més dinàmiques d'aprenentatge i de comunicació que contribueixen al progrés social 1.

Hom pot afirmar que, a més de l'entorn físic en què les nostres vides es desenvolupen, actualment hi ha també un ambient digital, que no es pot considerar ja simplement «un món paral·lel o purament virtual, sinó que forma part de la realitat quotidiana de molts, especialment dels més joves» 2.

La unitat de vida en l'ambient digital

Les noves tecnologies són font de grans possibilitats. Amplien el coneixement sobre diferents temes -notícies, mètodes de treball, oportunitats de negoci, etc.-, de manera que s'obren moltes opcions per a la persona que ha de decidir sobre qüestions diverses; contribueixen a què la informació es processi i s'actualitzi amb rapidesa, es difongui pel globus fàcilment, i estigui disponible des de qualsevol lloc, potser al telèfon mòbil que tenim a les mans.

Per al cristià, totes aquestes possibilitats noves s'emmarquen en un exercici positiu de la pròpia llibertat, que es configura així com «una força de creixement i de maduració en la veritat i la bondat» 3. Aquest exercici virtuós porta a actuar conforme allò que cada un és, amb l'autenticitat de qui segueix «una vida única, feta de carn i d'esperit, i és aquesta que —en l'ànima i en el cos— ha de ser santa i plena de Déu» 4.

La crida a la santedat dóna sentit a totes les obres dels batejats i les unifica. Assenyala sant Josepmaria: «Els cristians no suportem una doble vida: mantenim una unitat de vida, senzilla i forta en la qual es fonamenten i compenetren totes les nostres accions» 5. No tenim una manera d'actuar en el "món virtual" i una altra al "món real". La unitat de vida empeny a presentar-se i moure's en l'ambient digital d'una manera coherent a la situació personal, emprant totes les possibilitats per a complir millor els deures quotidians amb la família, l'empresa i la societat.

Per això, cal que cada u sàpiga portar amb ell mateix la pròpia identitat, que és una identitat cristiana, als ambients digitals 6. D'altra banda, precisament perquè les noves tecnologies permeten obrar amb cert anonimat, i fins i tot crear identitats falses, hi ha el risc transformar-les en un "refugi" que distreu d'afrontar la innegable realitat que tenim davant nostre: «Deixeu-vos, doncs, de somnis, de falsos idealismes, de fantasies, d'allò que acostumo a dir la mística del tant de bo —tant de bo que no m'hagués casat, tant de bo que no tingués aquesta professió, tant de bo que tingués més salut, tant de bo que fos jove, tant de bo que fos vell!...— i, en canvi, ateniu-vos sòbriament a la realitat més material i immediata, que és on es troba el Senyor» 7.

L'ambient digital es configura avui dia com una "extensió" de la vida quotidiana, i serà lògic que sigui també un lloc de recerca de la santedat i d'apostolat, ja que també influïm en els altres a través de la xarxa. Això és especialment important per aquells que, potser pel càrrec o posició, compten amb un cert ascendent sobre altres: per exemple, els pares de família, professors, dirigents, etc.

Desenvolupar-se amb autenticitat cristiana implica per al «cristià obrar de tal manera que els qui el tractin percebin el bonus odor Christi (cf. 2Co 2, 15), la bona olor de Crist» 8 de manera que «a través de les accions del deixeble hom pugui descobrir el rostre del Mestre» 9: també en l'entorn digital.

Viure les virtuts i ser ànimes de criteri

Evidentment, l'ús de les noves tecnologies depèn de la situació de cada persona (edat, professió, entorn social), de les seves possibilitats i coneixements. No tots són cridats a usar-les, i no per això es veuran amb recel. Es podria comparar les habilitats informàtiques amb conduir un cotxe: encara que no és indispensable que tots sàpiguen fer-ho, si és molt útil que alguns comptin amb aquesta destresa.

En aquest sentit, s'han anat desenvolupant certes habilitats específiques i formes adequades de capteniment per transitar en l'ambient digital. De fet, en diversos llocs s'està creant una legislació sobre l'ús dels mitjans informàtics, tenint en compte la repercussió que tenen en el bé comú. Contribueixen al bé integral de la persona quan faciliten el desplegament de les virtuts cristianes i el respecte de la llei moral. Així, progrés tècnic i formació ètica aniran a l'una, de manera que siguem vigorosament enfortits en l'home interior 10, que es caracteritza per utilitzar aquests mitjans amb llibertat i responsabilitat.

Per gestionar amb prudència les noves tecnologies, a més de comptar amb un mínim de coneixements tècnics, cal discernir-ne les possibilitats i els riscos que comporten. Això implica tenir present, per exemple, que tot allò que es fa a la xarxa (escriure un correu electrònic, fer una trucada telefònica, enviar un sms, penjar un post, etc.), no és una cosa completament privada, altres poden llegir, copiar o alterar aquests continguts, i pot passar que mai no coneguem qui ho va fer ni quan.

Addicionalment, caldrà que l'usuari fomenti una actitud reflexiva per utilitzar amb eficàcia les nombroses possibilitats informàtiques que se li presenten. Sovint, a l'imperatiu ètic "si deus, pots", els interessos comercials proposen el contrari: "si pots, deus". La prudència porta a relativitzar el sentit d'urgència amb què de vegades se'ns presenten algunes notícies o ofertes comercials, i a prendre el temps necessari perquè les decisions en el "món virtual" corresponguin a les necessitats reals. Es tracta, en el fons, de procurar el creixement en l'ésser, i no sols en el tenir, ja que també als recursos informàtics s'aplica aquella advertència de Jesucrist: què en treu un home, de guanyar tot el món, si es perd o es perjudica a si mateix? 11

D'alguna manera, les noves tecnologies regalen mons d'informació, notícies, contactes, i cada un haurà de reflexionar sobre com, en les seves circumstàncies, pot servir-se d'aquests recursos d'una manera positiva, sense que l'ús li faci perdre el domini de les pròpies accions. En qualsevol cas, cal rebutjar aquella «idea de l'autosuficiència de la tècnica, quan l'home es pregunta només pel com, en comptes de considerar els perquès que l'impulsen a actuar» 12.

No obstant això, no n'hi hauria prou amb seguir una "llista de regles" o de "criteris" que probablement quedaria superada al poc temps en un àmbit en contínua evolució. Són útils aquestes regles, però l'ideal és assolir que l'ús de les noves tecnologies redundi en la millora integral de la persona.

Per això, resulta més important -i és més atractiu- centrar els esforços a adquirir bons hàbits: en definitiva, virtuts. Qui ha desenvolupat un "estil " virtuós d'utilitzar els aparells electrònics i les xarxes, sap adaptar-se amb facilitat als canvis, i discernir els avantatges i riscos dels avenços informàtics a la llum de la seva vocació cristiana. Reprenent unes paraules de sant Josepmaria, podríem dir que també aquí l'ideal és esdevenir una ànima de criteri 13.

Un nou camp per a la formació

D'ordinari, no s'aprèn a conduir un cotxe sol: cal passar temps amb algun familiar o instructor, que dóna consells i assenyala els perills a la carretera. Una cosa semblant passa en l'ús de les noves tecnologies: notem la importància de l'acompanyament dels altres, especialment si qui comença a utilitzar-les és jove. És desitjable que adquireixi certa independència -com el conductor, que algun dia haurà de moure sol el cotxe-, i per això cal una tasca educativa autèntica: «Vivim en una societat de la informació que ens satura indiscriminadament de dades, totes en el mateix nivell, i acaba portant-nos a una tremenda superficialitat a l'hora de plantejar les qüestions morals. Per tant, esdevé necessària una educació que ensenyi a pensar críticament i que ofereixi un camí de maduració en valors» 14.

És lògic, per tant, que als diferents centres educatius es doni una atenció creixent a la formació en l'ús virtuós dels mitjans informàtics. Aquesta tasca no es limita a aconseguir la simple "alfabetització tecnològica" o donar els últims avenços, sinó que mirarà que els nois desenvolupin aquests hàbits morals perquè els utilitzin amb criteri, aprofitant el temps.

La formació no acaba amb la joventut: en totes les edats serà natural recolzar-se en el consell de gent amb més experiència, familiars i amics. Després de tot, som davant d'una "extensió de la vida quotidiana", que compartim amb les altres persones. Per exemple, molts troben en la direcció espiritual personal un bon moment per estudiar junts els horaris en què s'utilitza Internet o les xarxes socials, com enfocar algun problema o malentès que hagi sorgit en emprar-les, quines iniciatives apostòliques es podrien fer en aquest camp.

En els següents editorials tractarem en profunditat sobre l'ocupació virtuosa de les noves tecnologies. S'abordaran hàbits i actituds que, pel caràcter d'aquests mitjans, són especialment oportuns: temprança, estudi, recolliment. A més, com moltes relacions personals avui passen habitualment per l'ambient digital, també es prestarà atenció a les virtuts més relacionades amb la sociabilitat, que permeten complir la meta que sant Pere assenyala als cristians d'estar sempre promptes a respondre a qualsevol qui us demani raó de la nostra esperança 15.

J.C. Vásconez - R. Valdés

1 Cf Benet XVI, Missatge per a la XLIII Jornada mundial de les comunicacions socials, Noves tecnologies, noves relacions, 24 maig de 2009.

2 Benet XVI, Missatge per a la XLVII Jornada mundial de les comunicacions socials, Xarxes Socials: portals de veritat i de fe; nous espais per a l'evangelització, 24 gener de 2013.

3 Catecisme de l'Església Catòlica, n. 1731.

4 Converses, n. 114.

5 És Crist que passa, n. 126.

6 Cfr.Francesc, Discurs al Consell Pontifici per a les Comunicacions Socials, 21 setembre de 2013, núm. 2.

7 Converses, n. 116.

8 És Crist que passa, n.105.

9 Ibid.

10 Ef 3,16.

11 Lc 9,25.

12 Benet XVI, Enc. Caritas in veritate, 29 juny de 2009, núm. 70.

13 Camí, Al lector.

14 Francesc, Ex. Ap. Evangelii gaudium, 24 novembre de 2013, núm. 64.

15 1Pe 3,15.

Tornar a l'índex

Cultivar la interioritat en l'era digital

Trucades, missatges, tuïts, alertes... telèfons i ordinadors ens han canviat l’accés a la realitat. Com fer que siguin una ajuda per a la vida ordinària al servei de Déu i dels altres?

Les noves tecnologies han augmentat el volum d'informació que rebem cada instant, i tal vegada ja no ens sorprèn que ens arribin en temps real les notícies de llocs llunyans. Estar assabentat i tenir dades d'allò que passa és progressivament més fàcil. Sorgeixen, potser, nous reptes, i en particular aquest: com gestionar els recursos informàtics?

L'augment de la informació disponible imposa a cada un de nosaltres la necessitat de conrear una actitud reflexiva. És a dir, la capacitat de discernir les dades que són valuoses d'aquelles que no ho són. A vegades és complicat, ja que «la velocitat amb què se succeeixen les informacions supera la nostra capacitat de reflexió i de judici, i no permet una expressió mesurada i correcta d'un mateix»1. Si hi afegim que les tecnologies de comunicació ens ofereixen una gran quantitat d'estímuls que reclamen l'atenció (missatges de text, imatges, música), és evident el risc d'avesar-s'hi a respondre immediatament, sense comptar l'activitat que estàvem fent en aquell moment.

El silenci forma part del procés comunicatiu, en obrir moments de reflexió que permetran assimilar allò que es percep i donar una resposta adequada a l'interlocutor: «Escoltem i ens coneixem millor a nosaltres mateixos; neix i s'aprofundeix el pensament, comprenem amb més claredat allò que volem dir o el que esperem de l'altre; escollim com expressar-nos» 2.

A la vida cristiana, el silenci juga un paper importantíssim, ja que és condició per a conrear una interioritat que permet sentir la veu de l'Esperit Sant i secundar-ne les mocions. Sant Josepmaria relacionava el silenci, la fecunditat i l'eficàcia 3, i el Papa Francesc ha demanat oracions «perquè els homes i dones del nostre temps, sovint aclaparats pel bullici, redescobreixin el valor del silenci i sàpiguen escoltar Déu i els germans»4. Com assolir aquesta interioritat, en un ambient marcat per les noves tecnologies?

La virtut de la temprança, una aliada

Assenyala sant Josepmaria una experiència amb la qual és fàcil d'identificar-se: «Em bullen al cap els assumptes en els moments més inoportuns...», dius. Per això t'he recomanat que tractis d'aconseguir un temps de silenci interior..., i la guarda dels sentits externs i interns 5. Per assolir un recolliment que porti a ficar les potències en la tasca que realitzem, i així poder santificar-la, cal exercitar-se en la guarda dels sentits. I això s'aplica de manera especial a l'ús dels recursos informàtics, que -com tots els béns materials- s'han d'emprar amb moderació.

La virtut de la temprança és una aliada per conservar la llibertat interior en moure'ns pels ambients digitals. Temprança és senyoriu 6, perquè ordena les nostres inclinacions cap al bé en l'ús dels instruments amb què comptem. Porta a obrar de manera que s'utilitzin directament les coses, perquè se'ls dóna el seu just valor, d'acord amb la dignitat de fills de Déu.

Si volem encertar en l'elecció d'aparells electrònics, la contractació de serveis, o fins i tot en usar un recurs informàtic gratuït, resulta lògic que en considerem l'atractiu o la utilitat, però també si allò és coherent amb un estil de viure temperat: això em portarà a aprofitar més el temps, o em procurarà distraccions inoportunes? ¿Les funcionalitats addicionals justifiquen una nova compra, o és possible seguir utilitzant l'aparell que ja tinc?

L'ideal de la santedat implica anar més enllà del que és merament lícit -si es pot...-, per demanar-se: això, m'acostarà més a Déu? Dóna molta llum aquella resposta de sant Pau als de Corint: «Tot m'és permès.» Però sapigueu que no tot convé. «Tot m'és permès», però jo no m'he de deixar dominar per res 7. Aquesta afirmació d'autodomini de l'Apòstol cobra nova actualitat, quan considerem alguns productes o serveis informàtics que, en procurar una recompensa immediata o relativament ràpida, n'estimulen la repetició. Saber posar un límit al seu ús evitarà fenòmens com l'ansietat o, en casos extrems, una mena de dependència. Ens pot servir en aquest camp aquell breu consell: acostuma't a dir que no 8, darrere del qual es troba una crida a lluitar amb sentit positiu, com el mateix sant Josepmaria explicava: perquè d'aquesta victòria interna neix la pau per al nostre cor, i la pau que portem a les nostres llars -cada un, a la vostra-, i la pau que portem a la societat i al món sencer 9.

L'ús de les noves tecnologies dependrà de les circumstàncies i necessitats pròpies. Per això, en aquest àmbit cadascun -ajudat pel consell dels altres- ha de trobar la mida. Cal sempre preguntar-se si l'ús és temperat. Els missatges, per exemple, poden ser útils per manifestar proximitat a un amic, però si fossin tan nombrosos que impliquessin interrupcions contínues a la feina o l'estudi, probablement estaríem caient en la banalitat i la pèrdua de temps. En aquest cas, l'autodomini ens ajudarà a vèncer la impaciència i a deixar la resposta per a més tard, de manera que puguem continuar esmerçar-nos en una activitat que exigia concentració, o simplement prestar atenció a una persona amb la qual estàvem conversant.

Certes actituds ajuden a viure la temprança en aquest àmbit. Per exemple, connectar l'accés a les xarxes a partir d'una hora determinada, fixar un nombre de vegades al dia per mirar el compte d'una xarxa social o per comprovar el correu electrònic, desconnectar els dispositius a la nit, evitar-ne l'ús durant els àpats i els moments de més recolliment, com són els dies dedicats a un recés espiritual. Internet es pot consultar en moments i llocs apropiats, de manera que un no es posi en una situació de navegar per la web sense un objectiu concret, amb el risc de topar-se amb continguts que contradiuen un plantejament cristià de la vida, o si més no perdre el temps amb trivialitats.

El convenciment que les nostres aspiracions més altes són més enllà de les satisfaccions ràpides que ens podria donar un clic, dóna sentit a l'esforç per viure la temprança. A través d'aquesta virtut, es forja una personalitat sòlida i la vida recobra aleshores els matisos que la destemprança esfuma; estem en condicions de preocupar-nos dels altres, de compartir amb tothom allò que és nostre, de dedicar-nos a les tasques grans 10.

El valor de l'estudi

L'hàbit de l'estudi, que ordena l'afany de conèixer cap a metes nobles, sol relacionar-se amb la temprança. Sant Tomàs caracteritza la virtut de la studiositas com un «cert entusiasmant interès per adquirir el coneixement de les coses» 11, que implica la superació de la comoditat i la mandra. Com més intensament la ment s'apliqui a quelcom gràcies a haver-ho conegut, tant més es desenvoluparà regularment el desig d'aprendre i saber.

L'afany de saber és enriquidor quan es posa al servei dels altres, i contribueix a fomentar un recte amor al món, que ens impulsa a seguir l'evolució de les realitats culturals i socials en què ens movem i que volem dur a Déu. Però això és diferent del viure abocat cap a fora, dominat per una curiositat que es palesaria, per exemple, en l'ànsia d'estar informats de tot o de no voler-nos perdre res. Aquesta actitud desordenada acabaria menant a la superficialitat, a la dispersió intel·lectual, a la dificultat per conrear el tracte amb Déu, a la pèrdua de l'afany apostòlic.

Les noves tecnologies, en ampliar les fonts d'informació disponibles, són una ajuda valuosa a l'estudi d'assumptes tan variats com un projecte acadèmic de recerca, l'elecció d'un lloc per a les vacances familiars, etc. No obstant això, també hi ha diverses formes de desordre de les ganes o desig de coneixement: una persona pot abandonar un determinat estudi que constitueix per a ella una obligació i començar «una altra investigació menys beneficiosa» 12. Per exemple, quan l'atenció se centra en la resposta a un missatge o l'última actualització, en lloc de concentrar-se en l'estudi o el treball.

La curiositat desmesurada, que sant Tomàs caracteritzava com una «inquietud errant de l'esperit» 13, pot conduir a l'accídia: una tristesa del cor, una feixuguesa de l'ànima que no aconsegueix respondre a la seva vocació, la qual exigeix posar atenció i esforç en el tracte amb el proïsme i amb Déu. La accídia és compatible amb una certa agitació de la ment i el cos, però que només reflecteix la inestabilitat interior. Per l'altre costat, l'hàbit de l'estudi manté el vigor a l'hora de treballar i relacionar-se amb els altres, dóna eficàcia al mateix temps que el fem servir i fins i tot ajuda a trobar gust a les activitats que exigeixen un esforç mental.

Protegir els temps de silenci

La temprança aplana el camí cap a la santedat, ja que construeix un ordre interior que permet emprar la intel·ligència i la voluntat en allò que es té a les mans: vols de debò ser sant? —Compleix el petit deure de cada moment: fes el que cal i estigues pel que fas 14. Per rebre la gràcia divina, per créixer en santedat, el cristià ha de ficar-se en l'activitat que és la seva matèria de santificació.

Les noves tecnologies afavoreixen la superficialitat? Dependrà, sens dubte, de com s'utilitzin. Tanmateix, cal estar previnguts contra la dissipació: dissipació. —Deixes que s'abeurin, els teus sentits i potències, en qualsevol toll. —I així vas tu després: dispers, escampada l'atenció, adormida la voluntat i desperta la concupiscència 15.

Evidentment, quan es cedeix a la dissipació per una utilització desordenada del telèfon o d'Internet, la vida d'oració troba obstacles per al seu desenvolupament. No obstant això, l'esperit cristià porta a conservar la calma mentre un es mou amb soltesa en les diverses circumstàncies de la vida moderna: els fills de Déu hem de ser contemplatius: persones que, enmig del brogit de la multitud, sabem trobar el silenci de l'ànima en col·loqui permanent amb el Senyor 16.

Sant Josepmaria assenyalava que el silenci és com el porter de la vida interior 17, i en aquesta línia encoratjava les persones que viuen enmig del món a tenir moments de més recolliment, compatibles amb un treball intens. Especial importància donava a la preparació de la Santa Missa. En un ambient apregonat per les noves tecnologies, els cristians saben trobar temps per al tracte amb Déu, on es recullen els sentits, la imaginació, la intel·ligència, la voluntat. Com el profeta Elies, descobrim el Senyor no en el soroll dels elements i l'ambient, sinó en un murmuri de brisa suau 18.

El recolliment que obre espai al col·loqui amb Jesucrist exigeix deixar en un segon pla altres activitats que reclamen la nostra atenció. La pregària demana desconnectar del que ens pugui distreure, i sovint serà oportú que la desconnexió sigui física: desactivant les notificacions d'un dispositiu, tancant els programes en execució o, eventualment, apagant-lo. És el moment de dirigir l'esguard al Senyor i deixar a les seves mans la resta.

D'altra banda, el silenci porta a estar pendent d'allò que puguin dir els altres i reforça la fraternitat, per descobrir persones que necessiten ajuda, caritat i afecte 19. En una època on comptem amb recursos tecnològics que semblen empènyer a omplir tot el nostre dia d'iniciatives, d'activitats, de soroll, és bo fer silenci fora i dins nostre. En aquest sentit, en reflexionar sobre el paper dels mitjans de comunicació en la cultura actual, el Papa Francesc ha convidat a «recuperar un cert sentit de lentitud i de calma. Això requereix temps i capacitat de guardar silenci per escoltar. (...) Si tenim el desig genuí d'escoltar els altres, llavors aprendrem a mirar el món amb ulls diferents i a apreciar l'experiència humana tal com es manifesta en les diferents cultures i tradicions» 20. L'esforç per formar una actitud personal d'escolta, i la promoció d'espais de silenci, ens obre als altres i, de manera especial, a l'acció de Déu en les nostres ànimes i al món.

J.C. Vásconez - R. Valdés

1 Francesc, Missatge per a Jornada mundial de les comunicacions socials, 24-I-2014.

2 Benet XVI, Missatge per a Jornada mundial de les comunicacions socials, 24-I-2012.

3 Cf. Solc, n. 300 i 530.

4 Francesc, Intenció general per l'apostolat de l'oració per a setembre de 2013.

5 Solc, n. 670.

6 Amics de Déu, n. 84.

7 1Cor 6, 12.

8 Camí, n. 5.

9 Sant Josepmaria, Apunts presos en una tertúlia, 28-X-1972.

10 Amics de Déu, n. 84.

11 Sant Tomàs, S. Th.II-II, q. 166, a. 2 at 3.

12 Sant Tomàs, S. Th.II-II, q. 167, a. 1 resp.

13 Sant Tomàs, De Malo , q. 11, a. 4.

14 Camí, n. 815.

15 Ibid., N. 375.

16 Forja, n. 738.

17 Camí, n. 281.

18 Cf. 1 Re 19, 11-13.

19 Converses, n. 96.

20 Papa Francesc, Missatge per a la XLVIII Jornada Mundial de les comunicacions socials, 24 gener 2014.

Tornar a l'índex

Del contacte virtual a les relacions personals

L’ús de les xarxes socials i altres canals és positiu si facilita una comunicació veritablement humana. Perquè les relacions amb els altres siguin enriquidores i duradores és lògic que al món digital busquem presentar-nos d’una manera coherent amb allò que som.

Què haig de fer per posseir la benaurança? L’Evangeli de sant Lluc recull aquesta pregunta, que va dirigir un doctor de la llei a Jesucrist.1 Nostre Senyor va convidar el seu interlocutor que es fixés en el que deien les Escriptures, on es troba el manament de l’amor a Déu i al proïsme. Però ell, volent justificar-se, va dir a Jesús: — I qui són els altres que haig d’estimar?2 El mestre va respondre amb la paràbola del bon samarità, que, portada ara a la nostra consideració, ens pot ajudar a ampliar l’horitzó de les relacions personals, com va fer Jesús amb aquell doctor de la Llei, per incloure tots els homes, sense distinció de classes o procedències.

Ser sincerament propers a la gent que ens envolta és un ensenyament que adquireix una especial vigència en la nostra cultura, filtrada per les tecnologies de la comunicació. El Papa Francesc recorre al relat del bon samarità per assenyalar com aquestes noves realitats s’han de convertir en un autèntic lloc de trobada entre persones, un mitjà per viure la caritat amb els altres: «No n’hi ha prou de passar pels carrers digitals, és a dir, estar simplement connectats: cal que la connexió vagi acompanyada d’una veritable trobada. No podem viure sols, tancats en nosaltres mateixos. Necessitem estimar i ser estimats. Necessitem tendresa».3

Actualment, els moments en què entrem en contacte amb parents, amics o col·legues de feina, es multipliquen. Gràcies a les noves tecnologies, la freqüència de la comunicació augmenta: és possible conversar amb algú que viu potser a milers de quilòmetres de distància, i fins i tot compartir-hi imatges i vídeos sobre el que fem en aquell mateix instant. Davant d’aquesta situació, cal que ens preguntem què s’ha de fer perquè aquests gestos siguin, més que un simple intercanvi d’informació, un mitjà per establir relacions autèntiques, amb sentit cristià.

La identitat a les xarxes

La virtut de la sinceritat és imprescindible en les relacions socials. «Els homes no podrien viure junts si no tinguessin confiança recíproca, és a dir, si no es manifestessin la veritat»,4 observa sant Tomàs d’Aquino. Així, per mantenir l’ordre en una comunitat és indispensable que els qui la componen es diguin la veritat: si no fos així, seria difícil emprendre projectes junts o confiar en un líder, per donar alguns exemples. Aquesta sinceritat inclou no només els fets externs (el preu d’un producte, els resultats d’una enquesta, etc.), sinó també la identitat de les mateixes persones involucrades: qui són, quina és la seva posició a la societat, quina és la història, etc.

Perquè les relacions amb els altres siguin enriquidores i duradores és lògic que al món digital busquem presentar-nos d’una manera coherent amb allò que som. Això implica, per exemple, que la identitat —o “perfil”— que es crea a les xarxes socials reflecteixi la nostra manera de ser i d’actuar. Així, els qui entren en contacte amb nosaltres a la xarxa tenen la confiança que els continguts que compartim corresponen a la vida que portem, i que no utilitzarem aquests mitjans per a finalitats de les quals potser ens avergonyiríem en el món “real”.

És propi de la condició social de l’home que, a mesura que les relacions creixen i maduren —al si d’una família o entre amics—, la sinceritat adquireixi un matís especial: es comuniquen no tant els fets externs, sinó el que passa en el món interior: s’expressen els propis gustos, estats d’ànim, manera de ser, opinions. I passa a ser fonamental mostrar-se un mateix amb franquesa, sense amagar la mateixa identitat. En el context actual, aquesta manifestació sol basar-se en els recursos que ofereixen les noves tecnologies: un missatge instantani, una publicació en una xarxa social, un correu electrònic. Per aquesta raó, no podem oblidar que, al mateix temps que compartim notícies o opinions, també ens estem donant a conèixer. Així ho assenyalava Benet XVI quan parlava de les xarxes socials: «Les persones que hi participen s’han d’esforçar per ser autèntiques, perquè en aquests espais no es comparteixen tan sols idees i informacions, sinó que, en última instància, són elles mateixes l’objecte de la comunicació».5

Protegir les relacions humanes

En l’ambient digital, a més de viure la sinceritat, que porta a no ocultar la mateixa identitat, la prudència empenyerà a conèixer bé l’abast que tenen els aparells i les aplicacions que utilitzem per mantenir el contacte amb els altres, de manera que puguem adoptar un estil comunicatiu adequat al mitjà. El públic que veurà els continguts a la xarxa no sempre serà el mateix, ja que a vegades ens adrecem a familiars, companys, coneguts, membres d’un grup, etc. Alhora, som conscients que les publicacions es poden compartir i, eventualment, assolir una visibilitat molt més àmplia de la inicial (s’ha convertit en una pràctica habitual compartir missatges o fotografies de terceres persones). A vegades, aquest efecte és precisament el que es buscava, per exemple, en informar d’una notícia positiva, o d’iniciatives a les quals val la pena sumar-se. Tanmateix, quan es comparteixen elements que tenen a veure amb la vida personal, la difusió excessiva ja no resulta tan desitjable. A més, aquests continguts solen deixar rastres en l’entorn digital i, amb certa facilitat, es pot consultar passat un temps, un cop ha canviat el context que ajudava a entendre què es volia dir.

Definir i controlar límits del que és públic i privat no sempre és fàcil a la xarxa. Certament, els proveïdors de serveis són cada vegada més conscients d’aquesta necessitat, i ajuda a estar assabentats de les solucions tècniques disponibles. Tanmateix, això no eximeix de la responsabilitat personal en la gestió de la pròpia informació: les imatges que es comparteixen a la xarxa, els comentaris que es publiquen. Per exemple, una frase que en el llenguatge parlat s’entendria com una broma —pel to de veu, l’expressió del rostre, etc.— a la xarxa podria resultar molesta o rude. Un missatge escrit potser amb precipitació pot fer perdre el temps als altres, resultar ambigu en relació amb els sentiments que es tenen cap a altres persones i, sense pretendre-ho, podria generar una confusió poc afortunada.

Les noves tecnologies i, més en concret, les xarxes socials estimulen l’usuari a jugar un paper actiu, creant i alimentant contingut. Per això, convé ser especialment prudents a l’hora de compartir elements que s’apropen a la intimitat, pròpia o aliena. No és una qüestió de simple control de la informació. Incumbeix de manera particular al sentit del pudor, que porta a salvaguardar la intimitat pròpia i la dels altres, i reserva aquelles dades personals o familiars que, si posem a l’abast d’altres, poden despertar simplement la curiositat i fomentar la vanitat. Amb autodomini, és bo preguntar-se, abans de publicar una cosa que impliqui altres persones, si aquestes estarien d’acord a aparèixer en aquest context, o si potser preferirien que determinats esdeveniments o situacions no es mostressin a la xarxa.

Assolir un diàleg autèntic

«El desenvolupament de les xarxes socials requereix un compromís: les persones se senten implicades quan han de construir relacions i trobar amistats, quan busquen respostes a les seves preguntes, o es diverteixen, però també quan se senten estimulades intel·lectualment i comparteixen competències i coneixements».6 Les xarxes afavoreixen el diàleg i, sovint, l’enriqueixen, ja que pot anar acompanyat d’imatges i textos al·lusius; a més, permeten interactuar amb gent que viu en cultures molt diferents a la pròpia, en llocs llunyans. Aquesta possibilitat ens situa davant del repte d’establir un diàleg fructífer, conservant la capacitat de reflexió quan la velocitat de les connexions sembla que ens exigeix respostes cada vegada més immediates. Sense voler-ho, podríem afectar el diàleg per no saber esperar i considerar les coses amb més calma.

Com ensenya l’Epístola de sant Jaume, el domini de la llengua és un acte de veritable caritat, ja que descontrolada pot causar danys incalculables: Mireu com un foc de no res encén un bosc molt gran!7 En aquest sentit, pregunta sant Josepmaria: No saps el mal que pots fer llançant lluny una pedra si tens els ulls embenats?8 Si un comentari oral pot tenir un efecte imprevisible, imagina’t la cura que cal tenir en l’entorn digital, on tot es pot difondre a una velocitat insospitada? Afirmava Benet XVI: «Els mitjans de comunicació social necessiten, per tant, el compromís de tots aquells que són conscients del valor del diàleg, del debat raonat (...); de persones que intenten conrear formes de discurs i d’expressió que apel·len a les aspiracions més nobles de qui està implicat en el procés comunicatiu».9 En aquest context donarem un testimoni cristià si ens entossudim a viure una delicadesa especial, adoptant un estil positiu i respectuós a la xarxa.

Amistat i apostolat a la xarxa

És natural que qui ha rebut el do de la fe la vulgui compartir, amb respecte i sensibilitat, amb qui interactua en l’ambient digital, ja que hem de conquerir, per a Crist, tot valor humà que sigui noble.10 És una conseqüència de l’ésser cristià, que empeny a difondre l’Evangeli a través dels canals que té a la seva disposició. Tanmateix, per transmetre el missatge cristià, convé conèixer les peculiaritats del mitjà que s’utilitza i com funcionen les relacions que s’hi estableixen. La caritat porta a interessar-se per les persones i ajudar-les a totes, dins i fora de la xarxa, més que enviar missatges religiosos explícits a una llista de contactes.

Qui té prou preparació —també tècnica— pot difondre la fe a través de l’entorn digital. En qualsevol cas, convé atendre sempre l’impacte real que tenen aquests mitjans i evitar perdre energies que es podrien invertir en altres iniciatives de més impacte apostòlic. De fet, hi ha mitjans senzills i eficaços per influir en la societat que estan a l’abast de tothom, com reexpedir alguna notícia o article positiu i escriure missatges a l’autor d’una publicació. Amb aquesta perspectiva, i tenint en compte les circumstàncies personals, sabrem donar la dimensió justa a les noves tecnologies, mitjançant un ús correcte, virtuós, propi d’un cristià corrent enmig del món.

Les noves tecnologies són un nou canal per expressar l’amistat. En aquesta mesura, també poden contribuir a allò que sant Josepmaria anomenava l’apostolat d’amistat i de confidència11 on, per mitjà del tracte personal, d’una amistat lleial i autèntica, es desperta en els altres la fam de Déu per ajudar-los a descobrir horitzons nous.12 De vegades una xarxa social ha estat el mitjà per recuperar el tracte amb un antic company o per mantenir la relació amb algú que ha canviat de residència. Tanmateix, tenim l’experiència que les relacions personals es forgen especialment durant la convivència en el món real, i no podem oblidar que l’apostolat cristià gaudeix especialment del contacte directe, ja que «l’Evangeli ens invita sempre a córrer el risc del trobament amb el rostre de l’altre, amb la seva presència física que interpel·la, amb el seu dolor i els seus reclams, amb la seva alegria que contagia».13 El desig sincer de transmetre el tresor de la fe impulsarà els cristians a sortir a la trobada dels altres, en un autèntic tracte apostòlic, que sap servir-se de tots els mitjans que té a l’abast, també els digitals.

R.Valdés

1 Cf. Lc 10, 25ss.

2 Lc 10, 29.

3 Francesc, Missatge per a la Jornada Mundial de les Comunicacions Socials, 24-I-2014.

4 Sant Tomàs, S. Th. II-II, q. 109, a. 3 ad 1.

5 Benet XVI, Missatge per a la Jornada Mundial de les Comunicacions Socials, 24-I-2013.

6 Benet XVI, Missatge per a la Jornada Mundial de les Comunicacions Socials, 24-I-2013.

7 St 3, 5.

8 Camí, n. 455.

9 Benet XVI, Missatge per a la Jornada Mundial de les Comunicacions Socials, 24-I-2013.

10 Forja, n. 682.

11 Converses, n. 66.

12 És Crist que passa, n. 149.

13 Francesc, Exhort. apost. Evangelii gaudium, 24-XI-2013, n. 88.

Tornar a l'índex

Educar en les noves tecnologies

La tecnologia vertebra en gran manera la vida dels homes i dones d’avui. Hem de canalitzar-la perquè el seu ús ens ajudi a desenvolupar-nos com a persones.

Les noves generacions han nascut en un món interconnectat al qual els seus pares no estaven acostumats. Accedeixen molt aviat a Internet, a les xarxes socials, als xats,a les consoles de joc. La seva capacitat d'aprenentatge en aquest àmbit avança al mateix ritme vertiginós amb què es desenvolupen les tecnologies.

Des de molt petits, els infants i els joves estan exposats a un univers aparentment sense fronteres. Aquesta situació ofereix una gran quantitat de beneficis, alhora comporta alguns riscos que fan encara més necessàries la proximitat i l'orientació dels pares.

Convé acostar-se positivament a les noves tecnologies, perquè, tal com assenyala Benet XVI: «Si es fan servir amb saviesa, poden contribuir a satisfer el desig de sentit, de veritat i d'unitat, que continua sent l'aspiració més profunda de l'ésser humà» 1. Alhora, la realitat presenta fets que no es poden ignorar: per exemple, que la sobre-exposició dels nens a les pantalles ha estat associada a riscos de salut com l'obesitat, i a conductes agressives o problemàtiques a l'escola.

La tecnologia vertebra en gran manera la vida dels homes i dones d'avui. Hem d'encarrilar-la perquè el seu ús ens ajudi a desenvolupar-nos positivament com a persones, i estar atents perquè els fills les facin servir de manera adequada. Educar requereix una bona dosi de paciència i planificació, però quan es parla de noves tecnologies, a més, cal que els pares n'adquireixin un cert coneixement, algunes idees i una mica de pràctica, per formar-se un criteri i orientar els fills de manera encertada.

Cada vegada més, els dispositius tecnològics es mantenen interconnectats a través d'Internet. Això ens permet arribar a audiències molt àmplies i diverses, i també se'ns obre la possibilitat de relacionar-nos amb més rapidesa i difondre missatges de manera immediata i, pràcticament, sense cost. Alhora, es produeix la incertesa de saber qui tindrà accés a aquests continguts i quan els consultarà.

Palpem de primera mà en el dia a dia que les noves tecnologies no són una mera eina que permet obtenir una millora en l'extensió i el nivell de la comunicació, sinó que en certa manera han passat a constituir un ambient, un lloc 2, s'han convertit en un dels teixits connectius de la cultura, a través del qual s'expressa la identitat. 3

Una part de la tasca de tots, i en especial dels pares cristians d'avui, és ensenyar a santificar aquest ambient i ajudar els nois a comportar-se virtuosament en el món digital, fent-los veure que també és un àmbit per expressar amb alegria i naturalitat la identitat cristiana. Amb els canvis tan continus i radicals no seria eficaç facilitar una llista de regles, que de seguida quedarien obsoletes; l'obra educativa ha de buscar la formació en virtuts i alhora sembrar criteris de fons. Només d'aquesta manera infants i joves podran portar una vida bona en què ordenin les passions, controlin els actes i superin amb alegria els obstacles que els impedeixin de créixer, buscant i fent el bé també en l'esfera digital. Però, com assenyala el Papa Francesc, «el problema no és principalment tecnològic. Ens hem de preguntar: som capaços, també en aquest camp, d'arribar a Crist o, més ben dit, d'anar a trobar Crist?» 4.

Per evitar posar en un perill innecessari els fills, cal estudiar a partir de quin moment és oportú que facin servir els dispositius digitals i quines s'ajusten més a la maduresa pròpia de la seva edat. Moltes vegades serà possible «incloure l'ús d'un filtre tecnològic en els dispositius, per protegir-los al màxim possible de la pornografia i d'altres amenaces» 5, tenint en compte, alhora, que la consciència ben formada és l'únic filtre que no falla i que està disponible de manera contínua.

Virtuts en joc: importància del bon exemple

La família és escola de virtuts: creixen mitjançant l'educació, els actes deliberats i l'esforç perseverant. La gràcia divina les purifica i les eleva 6. Amb la família és amb qui s'aprenen les primeres nocions del bé i del mal, dels valors, és a casa on es va construint l'edifici de les virtuts de cada infant.

Hi ha estils de vida que faciliten la trobada dels fills amb Déu, i d'altres que la dificulten. És lògic que els pares cristians procurin formar en els fills una mentalitat i un cor cristians, i que posin els mitjans perquè la família sigui una escola de virtuts. La fita és que cada fill aprengui a prendre decisions amb maduresa humana i espiritual, de manera adequada a cada edat. Les noves tecnologies són un aspecte més que hauria de ser present en les converses i també en les regles organitzatives de casa, que solen ser poques i depenen de l'edat dels fills.

Ensenyar virtuts implica que els pares han de saber encomanar l'exigència personal i donar exemple de moderació.

Difícilment es poden viure les virtuts de manera aïllada, en uns aspectes concrets de la vida i no en d'altres. Per exemple, ajudar un noi perquè deixi de ser capritxós amb el menjar i el joc l'ajudarà també a comportar-se més bé en el món digital, i viceversa.

Les noves tecnologies atreuen a tothom. Ensenyar virtuts implica que els pares han de saber encomanar l'exigència personal i donar exemple de moderació. Si els nois són testimonis de les nostres lluites, se sentiran estimulats a posar-hi més de part seva. Per exemple, fer-los atenció quan hi parlem: deixar el diari de banda, treure el so del televisor, centrar la mirada en qui parla, no estar pendent del telèfon... I quan és una conversa important, es poden apagar els dispositius perquè no ens interrompin. L'educació els exigeix comprensió, prudència, saber ensenyar, i per damunt de tot, saber estimar; i tenir el delit de donar bon exemple. 7

Quan són més petits

La infantesa és el moment ideal per consolidar virtuts i fomentar el bon ús de la llibertat. De fet, en aquesta etapa es donen els períodes sensitius per desenvolupar amb més facilitat les virtuts: podem dir que es construeixen les autopistes que es recorreran durant la vida.

Encara que tota regla general és matisable, l'experiència de molts educadors diu que quan els fills són molt joves és preferible que no tinguin dispositius electrònics avançats (tauletes, telèfons intel·ligents, consoles). També per motius de sobrietat és aconsellable que siguin propietat de la família i que, en general, es facin servir en llocs comuns, amb un pla per ajudar els fills a moderar-ne l'ús, amb normes i horaris familiars que protegeixin altres temps fonamentals per a l'estudi, el descans i la vida de família, i que permetin aprofitar el temps i descansar les hores oportunes.

Alhora que els infants coneixen els beneficis i els límits de les noves tecnologies, convé ensenyar-los el poder del contacte humà directe, que cap tecnologia no pot substituir. En el moment adequat, cal acompanyar-los per l'ambient digital com un bon guia de muntanya, perquè no es facin mal ni en causin als altres. Navegar junts per Internet, “perdre el temps” jugant amb una consola o fixar els ajustos d'un telèfon intel·ligent seran oportunitats concretes per entaular converses més profundes. «Els pares i els fills haurien de discutir plegats sobre el que es veu i s'experimenta en el ciberespai. També és útil compartir-ho amb altres famílies que tenen els mateixos valors i preocupacions» 8.

A aquestes edats, és desproporcionat que tinguin dispositius connectats constantment a Internet. Si en fan servir, és millor que tinguin un pla d'accés de temps determinat, que es connectin només en llocs i horaris clars (desconnectant-los o apagant-los a les nits), i que tinguin clar com reaccionar davant situacions de risc: sobretot, comptant amb els pares.Que tinguin la tranquil·litat de poder recórrer sempre als pares. Com ensenyava sant Josepmaria, l’ideal dels pares es concreta més aviat a ésser amics dels fills: amics als quals es confien les inquietuds, amb qui es consulten els problemes, i dels quals hom espera un ajut eficaç i amable.9

Adolescents

Quan arriben a l'adolescència, els fills reclamen amb gran força unes quotes de llibertat que, en molts casos, no són capaços de gestionar adequadament. Això no vol dir que calgui privar-los de l'autonomia que els correspon; es tracta d'una cosa molt més difícil: cal ensenyar-los a administrar la llibertat responsablement. Només llavors seran capaços d'aconseguir eixamplar mires, cosa que els permetrà aspirar a objectius alts.

Com afirma Benet XVI, «educar és dotar les persones d'una veritable saviesa, que inclou la fe, per entrar en relació amb el món; equipar-les amb prou elements en l'ordre del pensament, dels afectes i dels judicis» 10. En l'adolescència, la formació s'adquireix lliurement i els pares tenen un recurs fonamental: el diàleg. És important explicar el perquè d'alguns comportaments, percebuts potser pel jove com a formalismes; o les raons de fons d'algunes maneres de fer que poden ser vistes com a límits i que, en realitat, són grans afirmacions, en què es forja una personalitat autèntica, que sap anar contra corrent, i no són només simples prohibicions. És més eficaç ensenyar com la virtut és atractiva ja ara, fent presents els ideals magnànims que els omplen el cor, els motius que els mouen, els grans amors: la lleialtat cap als amics, el respecte als altres, l'aprofitament del temps, el valor de la feina ben feta, la necessitat de viure el seny i la modèstia, etc.

La tasca dels pares es facilita quan coneixen els interessos dels fills. Es tracta de generar prou confiança perquè se sentin còmodes parlant del que els atreu. No es tracta d'espiar-los ni res per l'estil, sinó de saber què els interessa i, si escau, compartir-hi temps i aficions. Hi ha joves que escriuen blogs o fan servir les xarxes socials, i els pares no ho saben o no han llegit mai cap dels textos que han escrit, per la qual cosa el fill pot pensar que el que fan no interessa o no agrada als pares. Per a alguns pares, veure amb certa freqüència el que escriuen i creen els fills a Internet suposarà un agradable descobriment i un motiu d'enriquiment de la conversa i la vida familiars.

També a aquestes edats és convenient fomentar el valor de l'austeritat pel que fa als dispositius, gadgets i programes (aplicacions, etc.).. Ensenyar a viure el despreniment, no només pel que costen les noves tecnologies, sinó per «no deixar-se dominar per les passions, passar d'una cosa a l'altra sense discerniment, seguir la moda del moment» 11, que, de vegades, és un comportament induït per les empreses, del qual no es poden deslliurar fàcilment.

També serà una manera d'ensenyar-los a viure la moderació en el temps que passen a les xarxes socials, consoles de joc, jocs en línia, etc. En proposar a casa aquestes línies compten molt les "explicaderas" i, sobretot, la coherència dels pares: viure-les personalment és la millor manera de comunicar-les en un ambient d'afecte i llibertat.

Saber explicar els perquès no requereix pas tenir un coneixement tècnic avançat. En molts casos els consells que els nois necessiten per moure's en els ambients digitals són els mateixos que apuntalen el bon comportament en els espais públics: bones maneres, modèstia i pudor, respecte al proïsme, cura de la vista, domini de si mateix, etcètera.

D'acord amb l'edat de cada fill, esdevé crucial mantenir converses profundes sobre l'educació de l'afectivitat i la veritable amistat. Val la pena recordar als nois que el que es publica a la xarxa sol ser accessible a una infinitat de persones arreu del món i que gairebé totes les accions que es fan en el mitjà digital deixen un rastre al qual es pot accedir a través de cerques.

El món digital és un gran espai en què cal moure's amb naturalitat i, alhora, molt sentit comú. Si, al carrer, al noi no li passa pel cap parlar amb el primer amb qui es topa, a la xarxa, tampoc. Una comunicació familiar fluida ajudarà a entendre tot això, i a crear un ambient de confiança en què es puguin resoldre els dubtes i expressar les incerteses:

J. C. Vásconez

1 Benet XVI, missatge per a la XLV Jornada Mundial de les Comunicacions Socials (2011).

2 Cf. Benet XVI, missatge de la XLVII Jornada Mundial de les Comunicacions Socials (2013).

3 Cf. Benet XVI, missatge per a la XLIII Jornada Mundial de les Comunicacions Socials (2009).

4 Francesc, Discurs al Consell Pontifici per a les Comunicacions Socials, 21 de setembre de 2013, n. 3.

5 Pontifici Consell per a les Comunicacions Socials, “La Iglesia e Internet” (2002), n. 11.

6 Cf. Catecisme de l'Església catòlica, n. 1839.

7 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 27

8 Pontifici Consell per a les Comunicacions Socials, “La Iglesia e Internet” (2002), n. 11.

9 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 27

10 Benet XVI, discurs als bisbes italians, “La emergencia educativa”, 27 de maig de 2008, n. 11.

11 Francesc, Discurs en la basílica de Santa Maria la Major, 4 de maig de 2013, n. 3.

Tornar a l'índex

Navegar en els oceans digitals

El secret de la felicitat familiar està en el que és quotidià, també en l’aprofitament de tots els avenços que ens proporciona la civilització, per fer la casa agradable, la vida més senzilla.

L’aventura educativa, avui, inclou el desig d’aprendre i ensenyar a encarrilar els nous mitjans i maneres de comunicar perquè el seu ús ens ajudi a madurar com a persones, i perquè els nois no disminueixin la qualitat de la seva vida familiar sinó que la millorin. Per tant, seria poc eficaç prohibir simplement l’ús de les noves tecnologies —la privació no sempre és una via d’educació—, al contrari, resulta millor aprendre a aprofitar-les, traient-los-en partit, seguint el consell del sant Pare Francesc, que diu que comunicar bé pot ajudar-nos a «conèixer-nos millor entre nosaltres, a estar més units».1

El camí adequat serà acompanyar els més joves perquè adquireixin una consciència recta i preparar-los per al dia a dia. Així creixeran i aprendran a espavilar-se amb naturalitat i sentit cristià en tots els ambients. La tasca d’educar cerca la formació en virtuts i alhora sembra criteris de fons. Només d’aquesta manera els fills podran portar una vida bona, ordenant i moderant els seus impulsos, controlant els seus actes, superant amb alegria els obstacles per buscar i fer el bé, també en l’esfera digital.

Com que cada persona és diferent, val la pena pensar com arribar a cada fill. Caldrà buscar moments en què marit i muller estiguin sols per parlar sobre com ajudar cada fill; i un dels àmbits sobre el qual s’ha de reflexionar és, justament, l’ús de les noves tecnologies, ja que educar exigeix temps, dedicació i una mica d’organització.

L’educació ha d’afavorir que els nois siguin amos de si mateixos. Això s’aconsegueix ajudant-los a lluitar en coses concretes, a vèncer-se en petites batalles, a complir un horari, a respectar el silenci dels altres, a tenir hores previstes per utilitzar els videojocs o connectar-se a la xarxa. Com apuntava sant Joan Pau II «són necessaris aquesta fatiga i aquest esforç, en els quals no només es tempera el cos, sinó que l’home sencer prova el goig de dominar-se i de superar els obstacles i les resistències. Certament, aquest és un dels elements del creixement que caracteritza la joventut».2

Domini de si

El Catecisme de l’Església Catòlica descriu la funció de la temperància en el sentit de «moderar», «mantenir», «assegurar», «orientar», «guardar»... La temperància desemboca en una distinció en l’ús dels béns creats que s’assoleix «ordenant» les inclinacions envers el bé. Quan es viu aquesta virtut «la vida recobra aleshores els matisos que la destemprança es difumina; estem en condicions de preocupar-nos dels altres, de compartir amb tothom el que és nostre, de dedicar-nos a les tasques grans».3

L’etiqueta digital

«El desig de connexió digital pot acabar per aïllar-nos del nostre proïsme, de les persones que tenim al costat».4 Una tasca sempre actual serà fomentar el tracte personal. Per exemple, per transmetre aquells continguts més significatius, el més normal ha de ser dir-ho “a la cara”. Les coses importants no es poden resoldre o decidir per missatgets o virtualment. Podria resultar molt útil establir aquest tipus de polítiques a casa: per demanar disculpes després d’un mal comportament, o per consultar sobre un pla d’envergadura convé recórrer a la conversa en el món físic.

A més, és oportú explicar amb paciència el valor que comporta no deixar-se portar pel que és immediat. L’atabalament pot conduir, per exemple, a faltes de cortesia i d’urbanitat amb el proïsme. Pot ser oportú tenir altres regles d’“etiqueta digital” com: no atendre el telèfon quan s’està conversant amb algú, especialment si és una persona gran; posar en off els dispositius electrònics mentre mengem; respectar el torn per utilitzar la consola o l’ordinador de casa, etc.

També serà formatiu explicar per què no convé respondre amb el “cap calent”, en especial en mitjans que arriben a molta gent: xarxes socials, grups de WhatsApp, etc. En aquests àmbits no és bo fer gaires declaracions, ni comunicar decisions que es formen quan un està ofès o molest, perquè en aquestes situacions la passió porta a dir o escriure coses que un pot acabar lamentant poc temps després. Si els pares estan atents i s’adonen que un fill s’ha deixat portar per la ira o la precipitació, serà una bona ocasió per tenir una conversa més profunda, ensenyant-li a temperar el caràcter, animant-lo a actuar amb serenitat i a no reaccionar sota la influència de les passions momentànies.

Dominar la curiositat

Un bon camí per consolidar la confiança que els nois tenen amb els seus pares és quan des de petits s’intenta respondre a les seves curiositats, quan pregunten el perquè de les coses. Un fill sol obrir-se amb els seus pares quan nota que ells estan acostumats a escoltar-lo en qualsevol moment, de qualsevol cosa. Serà convenient facilitar que preguntin els dubtes que vagin sorgint de manera natural. I quan no es tenen les respostes potser es pot dir amb claredat: “això no ho sé, però ho investigaré” i després, quan s’aconsegueixen les dades, acabar l’explicació.

Si els fills tenen la confiança de preguntar als pares els dubtes que els sorgeixen, s’evitarà que resolguin tots els seus interrogants només i sempre a Internet. Molts pares de família es preocupen per les facilitats que ofereix la xarxa per accedir a pornografia o a informació potencialment nociva, com missatges que fomenten l’odi o informacions sobre com fabricar armes, etc. Fins i tot, de vegades, s’arriba a aquests continguts sense que els hàgim buscat. Es requereixen uns quants clics perquè un nen inquiet trobi un oceà de material violent i ple d’odi, de sensualitat i d'altres. A vegades, aquesta informació es troba en llocs web que semblen inofensius. En aquest camp és important ensenyar a utilitzar la xarxa amb un objectiu clar, no només per passar el temps, i si, sense voler-ho, apareixen continguts inconvenients, cal tallar sense concessions i posar en pràctica el consell de sant Josepmaria: «Deixa’m que t’ho repeteixi: tingues la valentia de fugir; i la fortalesa de no grapejar la teva debilitat, pensant fins on podries arribar».5

A vegades pot ser útil demanar ajuda als fills per configurar les opcions de privacitat de la xarxa social personal o conversar sobre un correu “maligne” que hagin rebut el pare o la mare. Així se’ls pot anar donant criteri, ja que al cap i a la fi seran ells mateixos els que actuïn, i és important llançar-se a l“arriscada confiança” de permetre’ls anar creixent en responsabilitat d’acord amb les seves diferents edats.

Ajudar a enfocar-se

S’escolta amb freqüència que les noves tecnologies afavoreixen la superficialitat. Tanmateix, el que no arriba a dir-se és que el problema rau en la dispersió de l’atenció que es produeix quan es fan de manera simultània tres o quatre tasques: alguns nois, mentre pretenen llegir un llibre, no només escolten música, sinó que alhora revisen les actualitzacions de les seves xarxes socials i estan atents a les notificacions que els han arribat a l’smartphone. Es desdibuixa la línia entre una activitat i una altra. Si bé és cert que algunes activitats es poden fer alhora, també és clar que n’hi ha d’altres que requereixen una concentració més gran, com és el cas de l’estudi. Normalment el cervell no té capacitat d’estar en diverses coses amb la mateixa intensitat. Serà molt útil buscar formes que els ajudin a centrar la seva atenció; a més, serà un dels millors consells perquè el dia de demà es converteixin en bons professionals.

En aquesta tasca serveix presentar les raons de fons. Davant d’una pregunta com “per què no puc veure ara un vídeo de tan sols tres minuts?” es pot explicar —per exemple— que no és només una qüestió de temps, sinó que cal evitar acostumar a seguir-se tots els estímuls que apareixen al nostre voltant, i que ens distreuen de l’activitat que s’està duent a terme en aquell moment: fes el que cal i estigues pel que fas.6

Com recorda el Papa Francesc, «hem de recuperar un cert sentit de lentitud i de calma. Això requereix temps i capacitat de guardar silenci per escoltar».7 Cal estar previnguts contra la dissipació. Val la pena evitar que l’atenció es dispersi excessivament, per facilitar que els fills es concentrin en l’estudi, o per aconseguir que resin amb gust. El contrari ho fa tot costa amunt, ja que així deixes que s’abeurin els teus sentits i potències qualsevol bassa. — I així vas tu després: dispers, escampada l’atenció, adormida la voluntat i desperta la concupiscència.8

El fals atractiu de la vanitat

Molts dels avenços tecnològics actuals, quan no són rectament utilitzats, tenen la potencialitat d’augmentar l’individualisme, de centrar-lo tot a millorar l’aparença manifestant-se una mentalitat superficial. «Els joves són particularment sensibles al buit de significat i de valors que sovint els envolta. I lamentablement en paguen les conseqüències».9

Una manifestació de vanitat és l’obsessió per incrementar a qualsevol preu la quantitat de contactes (friends/followers) acumulats en l’esfera digital. A les xarxes socials solen aconseguir més seguidors els qui publiquen amb constància material interessant, divertit o íntim. «El significat i l’eficàcia de les diferents formes d’expressió semblen determinats més per la seva popularitat que per la seva importància i validesa intrínseques. La popularitat, per la seva part, depèn sovint més de la fama o d’estratègies persuasives que de la lògica de l’argumentació».10

Una possible temptació és publicar coses més íntimes, que criden més l’atenció o desperten la curiositat en els altres. Els joves sabran mantenir-se allunyats d’aquests extrems si posen la lluita —sempre positiva— en metes altes, a través de victòries concretes en petits actes de virtut i venciment.

Una fluida comunicació familiar ajudarà a comprendre les qüestions de fons i a crear un ambient de confiança en el qual es puguin resoldre els dubtes i expressar les incerteses. Sant Josepmaria solia aconsellar parlar noblement amb els fills, mirar-los créixer amb afecte, deixant-los anar la corda poc a poc, perquè necessiten la seva llibertat i personalitat.

La sociabilitat

L’home és un ésser social per naturalesa: comunicar-nos i estar en contacte amb altres persones forma part del nostre desenvolupament personal. Cadascú es mou en diversos cercles socials: família, amics, coneguts. L’adolescència és l’etapa en què aquestes relacions van prenent forma i, sobretot, fons. La necessitat de relacionar-se socialment va molt unida al sentit de pertinença a un grup. Les noves tecnologies ofereixen recursos als joves per donar cohesió al grup d’amics; de fet, és comú que entre ells formin grups virtuals i comparteixin continguts d’accés restringit.

Les noves tecnologies se solen utilitzar com a mitjà per enfortir les amistats que s’han constituït fora de la xarxa, encara que s’admet l’amistat d’amics d’amics, que no necessàriament se situen en el cercle íntim, per la qual cosa convé fer notar que el contingut que allà s’aboqui quedarà disponible per a un ampli públic.

Però de vegades el sentit de pertinença al grup pot portar-los a estar excessivament pendents de les actualitzacions en els estats dels seus amics, de les noves interaccions. Pot passar també que en reunions socials, o festes, estiguin més pendents de les fotos que fan i de la immediatesa amb què les pugen a la xarxa que de divertir-se amb les altres persones presents a la reunió. És un repte no deixar passar aquestes ocasions i, de manera amable, educar-los en el respecte als altres, en la noblesa de sentiments i en la finor de maneres.

Fortalesa i llibertat

Ensenyar a dir que no equival a ensenyar a dir un gran sí, mostrant la bellesa de les virtuts, via cap a una vida feliç. Per això, és de gran ajuda explicar el valor d’oposar-se raonablement i de saber dir que no —si cal dir que no— amb claredat i fermesa. Dir que no serà la manifestació concreta del domini propi, sense perdre l’elegància i la mesura, ni oblidar les bones maneres.

Els fills han de trobar en els pares els partidaris més decidits de la seva llibertat personal. Llibertat amb responsabilitat, tot i que depenent de l’edat és important respectar la intimitat dels seus dispositius electrònics. Quan tinguin smartphones o tauletes el normal no serà oposar-se que hi posin contrasenyes; tot i que en algunes famílies també se’ls anima que en algun moment un altre germà els pugui compartir i, en aquest cas, el contingut quedarà exposat. D’aquesta manera, saben que han de ser transparents i que, en qualsevol moment, algú més de la família pot entrar als seus aparells, encara que sigui de forma esporàdica i inesperada, no per “fer el xafarder” sinó per un sentit de despreniment i de vida comunitària familiar.

En definitiva, no podem oblidar que el secret de la felicitat familiar és en allò que és quotidià, en l’aprofitament també de tots els avançaments que ens proporciona la civilització, per fer la casa agradable, la vida més planera, la formació més eficaç.11

Juan Carlos Vásconez

1 Francesc, Missatge per a la XLVIII Jornada Mundial de les Comunicacions Socials, 23 de gener de 2014.

2 Sant Joan Pau II, Carta Apostòlica Dilecti Amici, n. 14.

3 Sant Josepmaria, Amics de Déu, 84.

4 Francesc, Missatge per a la XLVIII Jornada Mundial de les Comunicacions Socials, 23 de gener de 2014

5 Sant Josepmaria, Solc, n. 137.

6 Sant Josepmaria, Camí, n. 815.

7 Francesc, Missatge per a la XLVIII Jornada Mundial de les Comunicacions Socials, 23 de gener de 2014.

8 Sant Josepmaria, Camí, n. 375.

9 Francesc, Àngelus a la Plaça de Sant Pere, diumenge 4 d’agost de 2013.

10 Benet XVI, Missatge per a la XLV Jornada Mundial de les Comunicacions Socials, 5 de juny de 2011.

11 Sant Josepmaria, Converses, 91.

Tornar a l'índex