LA TENDRESA DE DÉU

Per meditar sobre la misericòrdia

Carles Ayxelà (ed.)

© Oficina de comunicació de l'Opus Dei, 2018

www.opusdei.cat

Índex

Presentació

1. La Misericòrdia en la Sagrada Escriptura

2. “Ves, i tu fes igual”: la Llei de Déu i la misericòrdia

3. El cor obert de Déu: misericòrdia i apostolat

4. Amb l’afecte a la mirada: misericòrdia i fraternitat

5. “A mi m’ho vau fer”: les obres de misericòrdia corporals

6. Una atenció serena: les obres de misericòrdia espirituals

7. Torna’m l’alegria de la teva salvació

8. Maria, Mare de la misericòrdia

Presentació

«Però, si vosaltres sou posseïts d’una gelosia amarga i d’un esperit de desavinença, no us en vanteu mentint contra la veritat. No és pas la que baixa de dalt, aquesta saviesa, sinó que és terrena, animal (...). En canvi, la saviesa de dalt és, abans que tot, pura, després pacífica, indulgent, dòcil, plena de misericòrdia i de bons fruits» (Sv 3,15.17).

La misericòrdia de Déu és la saviesa que ve de dalt, la medicina que pot curar el món, perquè és l’única lògica que veritablement l’abraça. «Déu és un Pare —el teu Pare!— ple de tendresa, d’infinit amor».1 I els fills de Déu estem cridats a acollir aquesta tendresa, i a transmetre-la al món sencer, tan necessitat de comprensió, de perdó, de pau: d’aquesta saviesa que sembla ingènua, però que és la mirada més lúcida al cor de l’home, perquè és la mirada de Déu.

Aquest llibre vol ser una ajuda per continuar meditant i encarnant aquest tret central de l’Evangeli que el Papa Francesc ens va animar a redescobrir durant l’any jubilar de la misericòrida, de manera que la clausura de l’any sant no fos un punt d’arribada «per passar a una altra cosa, sinó un punt de partida per caminar amb il·lusió renovada pel nostre camí cap a Déu»2. Aquests escrits s'apropen a la misericòrdia des de diversos angles: la missió apostòlica, la fraternitat cristiana, el pecat i la penitència, les obres de misericòrdia, etc3. Des de la Sagrada Escriptura, el magisteri del Papa Francesc i els seus predecessors, i els ensenyaments de sant Josepmaria, aporten elements per a la meditació, i suggeriments per a la vida de cada dia, perquè la crida a ser «misericordiosos com el Pare»4 és sempre present a cada tombant del camí.

La misericòrdia no és una mirada ensucrada a l’Evangeli: és l’Evangeli, amb tota la seva radicalitat. Amb la misericòrdia, «o es va fins al fons o no s’entén res»5: a qui calcula i posa massa condicions se li escapa l’amor com l’aigua entre les mans.

De la mà de santa Maria, mare de la misericòrdia, anem doncs a recollir aigua del «pou de l’oració»6 i de la Reconciliació: a rebre la misericòrdia «que ve de dalt», per poder donar-la després a mans plenes, sense fer soroll, als qui ens envolten; per portar-los la carícia de Déu.

Carles Ayxelà (ed.)

Tornar a l'índex

1 Sant Josepmaria, Forja, 331.

2 Xavier Echevarría, Carta pastoral, novembre 2016.

3 Els suggeriments de Guillaume Derville i Rodolfo Valdés han estat una ajuda valuosa en la concepció i l’edició d’aquests textos. Inestimable també la traça de Tadeo López, sense el qual aquest llibre electrònic no s’hauria publicat.

4 Cfr. Lc 6,36; Francesc, Butlla Misericordiae Vultus (11-IV-2015), 13.

5 Francesc, Meditació en el Jubieu dels sacerdots, 2-VI-2016.

6 Francesc, Homilia, 24-XII-2015.

La Misericòrdia en la Sagrada Escriptura

Entre els diàlegs de Déu amb Moisès que recull el llibre de l’Èxode hi ha una escena envoltada de misteri en la qual aquest demana al Senyor que li mostri el rostre. «Em podràs veure d’esquena», respon el Senyor, «però la meva cara, ningú no la pot veure» (Ex 33,23). Arribada la plenitud dels temps, Felip fa aquesta mateixa petició a Jesús, en una d’aquestes converses plenes de confiança que els apòstols tenien amb el Mestre: «Senyor, mostra’ns el Pare» (Jn14,8). I la resposta del Déu encarnat no es fa esperar: «Qui m’ha vist a mi, ha vist el Pare» (Jn 14,9).

Jesucrist revela al Pare: quan meditem els Evangelis és possible descobrir els trets de Déu —entre els quals hi ha, de manera eminent, la seva misericòrdia— plasmats en la senzillesa de les paraules i de la vida de Jesús. La misericòrdia divina, que Déu havia mostrat al llarg de la història del poble elegit, resplendeix en el verb encarnat. En Ell, «rostre de la misericòrdia del Pare»1, es realitza de ple aquella tendra pregària que el Senyor havia ensenyat a Moisès, perquè els sacerdots beneïssin els fills d’Israel: «Que el Senyor et beneeixi i et guardi, que et faci veure la claror de la seva mirada i s’apiadi de tu, que fixi damunt teu la seva mirada i et doni la pau» (Nm 6,24-26). En Jesús, Déu fa brillar definitivament el seu rostre sobre nosaltres, i ens concedeix la pau que el món no pot donar2.

El Déu que busca i escolta

La misericòrdia de Déu es deixa entreveure des de les primeres pàgines del Gènesi. Després del seu pecat, Adam i Eva s’amaguen entre els arbres del jardí, perquè senten la seva nuesa, i ja no s’atreveixen a mirar a Déu als ulls. Però el Senyor surt de seguida a cercar-los: «si en aquell moment, amb el pecat, s’inicia el nostre exili de Déu, ja hi ha una promesa de tornada, la possibilitat de tornar a Ell. Déu pregunta de seguida: “Adam, on ets?”, el busca»3. El Senyor els anuncia ja llavors el triomf futur sobre el llinatge de la serp, i fins i tot els fa uns vestits amb pells com a manifestació que, malgrat el seu pecat, el seu amor cap a ells no s’ha extingit4. Déu tanca darrere seu la porta del paradís5, però obre a l’horitzó la porta de la misericòrdia: «Déu havia deixat tots els homes captius de la desobediència, per compadir-se finalment de tots» (Rm 11,32).

Al llibre de l’Èxode, el Senyor actua amb decisió per alliberar els israelites oprimits. Les seves paraules a Moisès des de l’esbarzer ardent es projecten, com les del Gènesi, en els segles: «He vist l’opressió del meu poble a Egipte i he sentit com clama per culpa dels seus explotadors. Conec els seus sofriments; per això he baixat a alliberar-lo del poder dels egipcis» (Ex 3,7-8). Quin exemple per a nosaltres, de vegades lents a escoltar i a posar per obra el que els altres necessiten de nosaltres! Déu és un Pare bo, que veu la tribulació dels seus fills i intervé per donar-los la llibertat. Després de passar el mar Roig, al marc solemne del Sinaí, el Senyor es manifesta a Moisès com a «Déu misericordiós i compassiu, lent per a la ira és ric d’amor i de fidelitat» (Ex34,6)6.

Un amor “visceral”

El salm 86 repeteix gairebé al peu de la lletra aquestes paraules de l’Èxode: «Deus miserator (rajum) et misericors (janún), patiens et multae misericordiae (jésed) et veritatis (émet)» (Sl 86[85],15). En la traducció de la Bíblia al llatí, sant Jeroni va optar per traduir tres conceptes hebreus amb tres termes gairebé sinònims, derivats de la paraula “misericòrdia”. Realment, aquests conceptes estan entrellaçats, però cadascun aporta uns matisos que convé detallar si volem apreciar la realitat de la misericòrdia de Déu, que no s’esgota en una sola paraula.

L’adjectiu rajum (miserator), deriva de réjem, que significa “ventre, entranyes, si matern” i es fa servir a la Bíblia per parlar del naixement d’una criatura7. Rajum descriu els sentiments d’una mare per l’ésser que és literalment carn de la seva carn. «Pot oblidar-se una mare del seu infantó, pot deixar d’estimar el fill de les seves entranyes? Però, ni que alguna l’oblidés, jo mai no t’oblidaria» (Is 49,15). Déu «s’entendreix per nosaltres com una mare quan agafa el seu nadó, desitjant només estimar, protegir, ajudar, disposada a donar-ho tot, fins i tot ella mateixa. Aquesta és la imatge que suggereix aquesta paraula. Un amor, per tant, que es pot definir en el bon sentit “visceral”»8. Un amor que pateix especialment els oblits, els menyspreus o els abandonaments dels seus fills —«Poble meu, què t’he fet, en què t’he afligit?» (Mi 6,3)—, però que alhora està sempre disposat a perdonar-los i a passar per sobre d’aquesta fredor, «perquè no mantens per sempre l’enuig: tu et complaus a estimar» (Mi 7,18); un amor que es compadeix per la situació llastimosa en la qual es puguin trobar els fills amb el pas dels anys —«Jo tancaré la teva ferida, et curaré de les teves nafres» (Jr 30,17)—, i que no desisteix en el desig de recuperar-los si s’han allunyat; un amor sol·lícit per protegir els seus fills si estan sent assetjats o perseguits: «No tinguis por, Israel. Jo t’allibero dels països llunyans. Salvo els teus fills de la terra on són captius. El poble de Jacob tornarà i viurà tranquil, descansarà sense que el pertorbin» (Jr 46,27); una acollida cordial i emocionada, receptiva al més mínim detall d’afecte: «Veniu i compreu llet i vi sense diners, sense pagar res! (Is 55,1). És un amor que ens ensenya a preocupar-nos pels altres, a patir amb els seus sofriments i a alegrar-nos amb les seves alegries; a ser realment propers als qui ens envolten, amb la nostra oració, el nostre interès, visitant els malalts... en definitiva, donant el nostre temps.

També es qualifica Déu de janún (misericors). Aquest adjectiu, que es podria traduir per “compassiu”, es deriva de la paraula jen, que significa “gràcia, favor”: quelcom que s’atorga per pura benevolència, que va més enllà de la justícia estricta. Expressa l’actitud de Déu que es reflecteix en un dels manaments del codi de l’Aliança: «Si et quedes com a penyora el mantell d’algú, torna-l’hi abans no es pongui el sol. És tot el que té per abrigar-se. Amb què dormiria? Si ell alçava a mi el seu clam, jo l’escoltaria, perquè soc compassiu (janún)» (Ex 22,25-26). Es tracta d’un mandat inspirat per la compassió cap al pobre, que no ha pogut pagar el que en justícia hauria d’haver pagar: Déu no tolera veure’l patir, i en aquesta compassió —que Déu sap inspirar als seus— s’obre camí la veritable justícia: «El que jo vull és amor i no sacrificis, coneixement de Déu i no pas holocaustos» (Os 6,6). Qui coneix de veritat Déu sap reconèixer el germà que pateix. Quantes oportunitats de servir els altres descobrirem si demanem al Senyor aquesta mirada compassiva! L’any jubilar és una bona ocasió perquè, juntament amb d’altres, fem alguna obra de misericòrdia corporal al lloc en què ens trobem.

El Déu fidel, que sap esperar

Aquest salm diu també que el Senyor és un Déu de molta misericòrdia, multae misericordiae (jésed), i en aquest cas fa servir una paraula del vocabulari familiar, que es podria traduir literalment per “pietat”. Fa referència, sobretot, a la bondat pròpia de les relacions dels pares amb els fills, d’aquests amb els seus pares, o dels esposos entre si. Per això, quan Jacob, ja molt gran, és a punt de morir, crida el seu fill Josep i li demana: «sigues pietós (jésed) i fidel amb mi, i no m’enterris a Egipte» (Gn 47,29). És a dir, demana que es porti com correspon a un fill bo i que compleixi aquest últim desig del seu pare. Dir que Déu abunda en jésed és el mateix que afirmar que Déu ens mira sempre com a fills: els dons i la crida de Déu són irrevocables9. «D’aquest Déu misericordiós es diu també que és lent a la ira, literalment, “llarg en la respiració”, és a dir, amb la respiració àmplia de la paciència i de la capacitat de suportar. Déu sap esperar, els seus temps no són els temps impacients dels homes; Ell és com un savi agricultor que sap esperar, deixa temps a la bona llavor perquè creixi, malgrat la zitzània (cf. Mt 13,24-30)»10.

Finalment, s’afirma que la misericòrdia del Senyor està presidida per l’abundància de veritat: et veritatis (émet). En efecte, la misericòrdia no és una comèdia que dissimula les ofenses i les ferides com si no haguessin existit: les ferides no s’embenen «sense abans curar-les i medicar-les»11, perquè s’infectarien. El Senyor «és Metge i guareix el nostre egoisme, si deixem que la seva gràcia penetri fins al fons de l’ànima»12. Deixar que ens curi significa reconèixer-nos pecadors, ensenyar-li les ferides amb la disposició de posar els mitjans oportuns per curar-les. «Ensenya la ferida!, perquè et curin a fons, et treguin totes les possibilitats d’infecció, encara que et faci mal com si es tractés d’una operació quirúrgica»13. I llavors, el Senyor promet que «els vostres pecats són com l’escarlata, però podrien ser blancs com la neu» (Is 1,18).

Una relació estable i serena amb Déu i amb els altres només es pot construir sobre la veritat. La veritable felicitat —escriu sant Agustí, pensant en la nostra vida a la terra i en la que ens espera al cel— és el goig de la veritat, gaudium de veritate.14 Viure en la veritat és molt més que “saber” algunes coses. Per això el terme hebreu émet significa tant “veritat” com “fidelitat”: la persona sincera és fidel, i qui vol ser fidel estima la veritat. «Una “lleialtat” sense límits: vet aquí l’última paraula de la revelació de Déu a Moisès. La fidelitat de Déu no falla mai, perquè el Senyor és el guardià que, com diu el salm, no s’adorm, sinó que ens vigila contínuament per portar-nos a la vida: “Que no deixi relliscar el teu peu ni s’adormi el qui et guarda. El guardià d’Israel mai no s’adorm, sempre vigila (...). El Senyor et guarda de tot mal, ell guarda la teva ànima; el Senyor guarda les teves entrades i sortides ara i per sempre (Sl 121,3-4.7-8)»15.

En síntesi, a l’Antic Testament la misericòrdia divina és l’acollida materna i entranyable que el Senyor ofereix a qui es troba necessitat i reconeix la veritat de la seva situació —les seves debilitats, errors, pecats o infidelitats. Déu no només l’allibera d’allò que carrega sobre ell i l’oprimeix, sinó que el guareix i restaura en la dignitat de fill.

El rostre de la misericòrdia del Pare

«Allò que existia des del principi, allò que hem sentit, que hem vist amb els nostres ulls, que hem contemplat, que hem tocat amb les nostres mans. Us parlem del qui és la Paraula de la vida...» (1 Jn 1,1). Amb la mateixa força amb què van ser escrites, arriben fins a nosaltres aquestes paraules vibrants de l’apòstol que Jesús estimava. En Jesús va veure i va tocar l’amor de Déu, i podem fer-ho tots els cristians, «perquè la vostra joia sigui completa» (1 Jn1,4). Jesucrist «és la misericòrdia divina en persona: trobar Crist significa trobar la misericòrdia de Déu»16. Per això, sant Josepmaria ens convidava a no cansar-nos d’assaborir «aquelles escenes commovedores en les quals el Mestre actua amb gestos divins i humans, o bé relata amb trets humans i divins la història sublim del perdó, la del seu Amor ininterromput pels seus fills»17.

Crist és el bon samarità18, que no passa de llarg davant dels qui pateixen qualsevol necessitat, espiritual o material, sinó que es commou i posa remei a la desgràcia. «Déu es barreja en les nostres misèries, s’apropa a les nostres ferides i les cura amb les seves mans; i per tenir mans es va fer home. És un treball de Jesús, personal: un home va cometre el pecat, un home ve a curar-lo»19. Tota la vida del Senyor és plena de gestos de misericòrdia: perdona els pecats al paralític que despengen a la seva llitera des del sostre de la casa on era20, ressuscita i lliura viu a la seva mare el fill únic de la vídua de Naïm21, alimenta miraculosament les multituds que el segueixen, perquè no flaquegin22. «El que movia Jesús en totes les circumstàncies no era sinó la misericòrdia, amb la qual llegia el cor dels seus interlocutors i responia a les seves necessitats més reals»23.

Aquest amor incondicional del Senyor arriba a la seva màxima expressió en la seva Passió. Allà tot és perdó als homes, paciència davant dels nostres pecats, paraules sense cap regust d’amargor. Clavat a la fusta, es commou davant de la confessió sincera d’un lladre —«i nosaltres la sofrim justament, perquè rebem el que mereixen els nostres actes»— que immediatament li demana: «Jesús, recorda’t de mi quan arribis al teu Regne» (Lc 23,41-42). Es tracta d’una “instantània” perfecta de la misericòrdia: Jesús acull la petició d’aquell home necessitat d’afecte, que reconeix amb senzillesa el mal a la seva vida; el perdona, i li obre la porta d’entrada al cel: «T’ho asseguro: avui seràs amb mi al paradís» (Lc 23,43). La resposta del Senyor ens mostra que havia estat esperant aquell moment, com l’espera per a cadascun de nosaltres una vegada, moltes vegades. «Jesús acollia amb bondat els pecadors. Si pensem de manera humana, el pecador seria un enemic de Jesús, un enemic de Déu, però Ell s’hi apropava amb bondat, els estimava i els canviava el cor»24.

Al peu de la creu hi havia la santíssima Mare de Déu. Confiats en la seva intercessió, ens podem dirigir a Déu amb sant Josepmaria que, seguint una inspiració divina, resava: «Adeamus cum fiducia ad thronum gloriae ut misericordiam consequamur»25, anem confiadament al tron de la glòria per obtenir misericòrdia.

Francisco Varo

Tornar a l'índex

1 Francesc, Bula Misericordiae vultus (11-IV-2015), 1.

2 Cf. Jn 14,27.

3 Francesc, Homilia, 7-IV-2013. Cf. Gn 3,9.

4 Cf. Gn 3,14-21.

5 Cf. Gn 3,24.

6 Una expressió gairebé idèntica es repeteix en diversos llocs de la Sagrada Escriptura, especialment en els salms 86(85),15 i 103(102), 8.

7 Així, per exemple a Ex 13,2: «Consagra’m d’entre els israelites tot primogènit, les primícies del si matern (réjem), sigui home o bèstia, perquè és meu».

8 Francesc, Audiència, 13-I-2016.

9 Cf. Rm 11,29.

10 Francesc, Audiència, 13-I-2016.

11 Francesc, Discurs, 18-X-2014.

12 Sant Josepmaria, És Crist que passa, 93.

13 Sant Josepmaria, Forja, 192.

14 Sant Agustí, Confessions X.23.33.

15 Francesc, Audiència, 13-I-2016.

16 Joseph Ratzinger, Homilia, Missa pro eligendo pontifice, 18-IV-2005.

17 Amics de Déu, 216.

18 Cf. Lc 10,33-35.

19 Francesc, Homilia a Santa Marta, 22-X-2013.

20 Cf. Mc 2,3-12.

21 Cf. Lc 7,11-15.

22 Cf. Mt 14,13-21; 15,32-39.

23 Francesc, Misericordiae vultus, 8.

24 Francesc, Audiència, 20-II-2016.

25 Cf. Hb 4,16.

“Ves, i tu fes igual”: la Llei de Déu i la misericòrdia

Un doctor de la llei es va acostar una vegada a preguntar al Senyor què havia de fer per aconseguir la vida eterna. En realitat, volia posar a prova l’ortodòxia d’aquell rabí de Natzaret, de qui pel que sembla no sabia què pensar.1 Però el Senyor no es molesta; accepta el diàleg i li retorna la pregunta: «Què hi ha escrit en la Llei? Què hi llegeixes?».2 El doctor respon amb unes paraules del Shemá Israel, Escolta Israel, que tots els israelites aprenien de petits: «Estima el Senyor, el teu Déu, amb tot el cor, amb tota l’ànima i amb totes les forces»;3 i postil·la, amb el llibre del Levític: «Estima els altres com a tu mateix».4 Tots els manaments de la Llei i dels Profetes es fonamenten en aquests dos,5 de manera que el Senyor diu: «Has respost bé: fes això i viuràs».6 El doctor no esperava que la seva pregunta es resolgués amb aquesta senzillesa desarmant. «Però ell, amb ganes de justificar-se»,7 insisteix llavors amb una nova pregunta: «I qui són els altres que haig d’estimar?».8 No es rendeix el Senyor, que es vol guanyar la confiança del seu interlocutor. Parla llavors al cor, i amb ell als homes i les dones de tots els temps, amb el seu llenguatge en un temps pla i solemne: és la paràbola del bon samarità.

“Fer-se proïsme”

En el pobre home assaltat al camí de Jerusalem a Jericó, els Pares de l’Església veien Adam, i amb ell —perquè Adam significa precisament “home”— la humanitat maltractada pel seu propi pecat, pel nostre propi pecat. En el bon samarità reconeixien Jesús, que ve amb paciència a guarir-nos, després que passessin de llarg els qui en realitat no eren capaços de portar la salvació al món. Ell, en canvi, sí que pot, i vol. Així imagina una antiga i venerable homilia la seva trobada amb Adam —que és també la trobada amb cadascun de nosaltres— en el seu descens als inferns: «Jo soc el teu Déu, que per tu i per tots els que han de néixer de tu m’he fet el teu fill; i ara et dic que tinc el poder d’anunciar als que estan encadenats: “Sortiu”, i als que es troben en les tenebres: “Il·lumineu-vos”, i als que dormen: “Aixequeu-vos».9 Amb Jesús, són cridats a portar la seva salvació —a ser bons samaritans— els seus ungits: els cristians. Com el seu Senyor, també ells han d’embenar les ferides dels homes i tirar-hi oli i vi :10 han de ser bons hostalers fins que torni el samarità. «Aquest hostal, si ho advertiu, és l’Església. Ara és hostal, perquè la nostra vida és un lloc de pas; serà una casa que mai abandonarem, una vegada que hàgim arribat sans al regne dels cels. Mentrestant, acceptem gustosos la cura a l’hostal».11

Aquest és l’horitzó que el Senyor vol obrir al doctor de la llei, i amb ell a tots els cristians, i a tots els homes. No li retreu la seva estretor: el fa pensar primer, i després, somiar: «Ves (…), , i tu fes igual».12 Com passa sovint en els Evangelis, és bo no passar massa de pressa sobre la concisió del relat. La resposta a la pregunta de Jesús —«qui va ser el seu proïsme?»— resulta certament òbvia: «El qui el va tractar amb amor».13 l que no és evident, en canvi, és per què el Senyor fa aquesta pregunta, que capgira el plantejament del doctor de la llei: «Jesús inverteix la perspectiva: no es tracta de reconèixer l’altre com el meu semblant, sinó de ser capaç de fer-me semblant a l’altre».14 Davant d’una actitud estreta, que delimita el camp d’acció per fer el bé —sospesant per exemple si els altres pertanyen al meu grup, o em tornaran després el favor—, el Senyor respon convidant a aixecar la vista, a ser ell mateix proïsme.

La paraula proïsme passa així de qualificar un tipus de persones que mereixerien la meva atenció, a convertir-se en una qualitat del cor. Pedagogia de Déu, que capgira la pregunta: “a qui s’ha de fer el bé?”, i així la transfigura: el que era matèria de discussió i casuística a les escoles rabíniques —on era el límit, fins on havia de compadir-me dels altres— es converteix en un repte audaç. El cristià, deia sant Joan Pau II, «no es pregunta a qui ha d’estimar, perquè preguntar-se “qui és el meu proïsme?” ja implica posar límits i condicions (...) La pregunta legítima no és “qui és el meu proïsme?”, sinó “¿de qui m’he de fer proïsme?”. I la resposta és: “qualsevol que pateixi necessitat, encara que em sigui desconegut, es converteix per a mi en proïsme, a qui haig d’ajudar”».15 És la proximitat,16 neologisme del Papa Francesc que ens recorda la nostra vocació a ser pròxims al nostre proïsme, a ser «illes de misericòrdia al mig del mar de la indiferència».17

El camí cap a la plenitud de la llei

Es podria dir que aquest diàleg amb el doctor de la llei tractava des del camí que va dels ensenyaments morals de l’Antic Testament fins a la plenitud de la vida moral en Crist. I és que, com recorda sant Pau, la llei del poble elegit és bona i santa,18 però no definitiva. S’ordenava, sobretot, preparar els cors per a l’arribada de Nostre Senyor.

La pregunta del fariseu —«Mestre, quin és el manament més gran de la llei?»19— sembla que reflecteix cert aclaparament davant la multitud de preceptes que, amb una visió legalista, s’havien anat introduint en la vida religiosa israelita. En un altre moment, Jesucrist es queixa dels doctors de la llei «que feu portar a la gent càrregues insuportables, però vosaltres no les toqueu ni amb un sol dit».20 Encara més, en ocasions les tradicions humanes havien acabat sent una excusa per no subjectar-se a un mandat diví: així, el Senyor denuncia l’actitud dels qui s’escudaven amb les ofrenes del Temple per no ajudar els seus pares.21

Per això, Jesucrist apunta al que és fonamental: l’amor a Déu i al proïsme. D’aquesta manera, es compleix el que diu d’Ell mateix: que no ha vingut «a anul·lar-los sinó a dur-los a la plenitud».22 L’aliança que Déu havia celebrat amb el seu poble incloïa unes prescripcions que no tenien el sentit original d’imposar-los càrregues sinó, molt al contrari, el de portar-los per camins de llibertat: «Avui et proposo d’escollir entre la vida i la mort, entre la felicitat i la desgràcia. Avui et mano que estimis el Senyor, el teu Déu (…). Si ho fas així, viuràs, seràs nombrós, i el Senyor, el teu Déu, et beneirà en el país on ara entraràs per prendre’n possessió».23

La terra promesa als hebreus és una figura de la terra interior en què els homes i les dones de tots els temps podem entrar, si vivim en el seu autèntic sentit els manaments del Senyor. Són una porta per arribar a la comunió amb Déu, perquè fora, qualsevol altra terra resulta inhòspita: «El que cal per aconseguir la felicitat, no és una vida còmoda, sinó un cor enamorat».24

Si els preceptes rituals i legals del poble d’Israel van cessar amb la vinguda de Jesucrist, els Deu Manaments, coneguts també com el Decàleg, són perennes: recullen els principis fonamentals per poder estimar Déu —posant-lo per damunt de tot, respectant el seu nom sant, dedicant-li els dies de festa, com fem els cristians diumenge— i els altres —fomentant l’afecte i la reverència als pares, protegint la vida, la puresa de cor, etc.—. Quantes generacions d’israelites van meditar la veritat i la sol·licitud de Pare que comporten aquestes deu paraules! «Tindré sempre per herència el teu pacte: és l'alegria del meu cor»,25 una mostra de la misericòrdia divina, que no vol que ens extraviem, que vol que tinguem una vida plena. El món es pot rebel·lar de vegades contra els manaments, com si fossin imposicions passades, pròpies d’un estadi infantil de la humanitat; però no falten exemples de com s’enfonsen les societats i les persones quan creuen que els poden ignorar. Les deu paraules del Senyor són les constants de l’univers interior de l’home; si s’alteren, el seu cor es desfigura.

Perquè sigueu fills del vostre Pare

El Decàleg queda com englobat en la Nova Llei que Jesucrist ha instaurat en salvar-nos donant la seva vida a la creu. Aquesta llei nova és la gràcia de l’Esperit Sant donada mitjançant la fe en Crist.26 Ara, per tant, ja no tenim només un horitzó moral al qual aspirar: es tracta de viure en Jesús, d’assemblar-nos-hi cada vegada més, deixant que l’Esperit Sant ens transformi, per complir així els seus manaments.

Com ens podem assemblar més a Jesucrist? On podem veure la seva manera de ser? Diu el Catecisme que «les benaventurances dibuixen el rostre de Jesucrist i en descriuen la caritat».27 En aquests ensenyaments que recullen els evangelis, veiem el retrat de Nostre Senyor, el seu rostre que revela l’amor compassiu del Pare cap a tots els homes. Aquestes recullen les promeses fetes al Poble Elegit, però les perfeccionen ordenant-les no ja a la possessió de la terra, sinó al Regne del Cel.28

En l’evangeli de Mateu, les primeres quatre benaventurances fan referència a una actitud o forma de ser que se centra en les paraules de Jesús:29 «Benaventurats els pobres d’esperit», «els que ploren», «els mansos», els que tenen gana i set de justícia». Conviden a confiar totalment en Déu i no en els nostres recursos humans, a enfrontar amb sentit cristià els sofriments, a ser pacients dia a dia. A aquestes benaventurances se n’afegeixen d’altres que posen l’accent a l’acció: «Feliços els compassius», «els nets de cor», «els qui treballen per la pau», i d’altres més que adverteixen que per seguir Jesús hem de patir algunes contradiccions, 30 sempre amb l’alegria, ja que «la felicitat del Cel és per als qui saben ser feliços a la terra».31

Les benaventurances certament manifesten la misericòrdia de Déu, que s’entossudeix a donar un goig sense límits als qui el segueixen: «Alegreu-vos-en i celebreu-ho, perquè la vostra recompensa és gran en el cel».32 No són, tanmateix, una col·lecció d’aforismes per imaginar un món utòpic millor que algú s’ocuparà de fer possible, o per consolar-se falsament davant de les dificultats del moment. Per això, les benaventurances són també crides exigents de Déu al cor de cada home, que empenyen a comprometre’s a treballar pel bé i la justícia ja en aquesta terra.

Considerar amb freqüència les benaventurances, potser en l’oració personal, ajuda a saber com aplicar-les en la vida diària. Per exemple, la mansuetud es concreta tantes vegades en «el somriure amable a qui et molesta; aquell silenci davant l’acusació injusta; la teva conversa bondadosa amb els pesats i els inoportuns; no fer cas cada dia d’un detall i un altre enutjosos i impertinents dels qui conviuen amb tu...».33

Alhora, qui intenta viure segons l’esperit de les benaventurances, va incorporant a la seva personalitat unes actituds i maneres de jutjar les coses que li donen més facilitat per complir els manaments. La puresa de cor li permet veure la imatge de Déu en cada persona, considerant-la com a digna de respecte i no com a objecte per satisfer uns desitjos retorçats. Ser pacífics ens porta a viure com a fills de Déu, i a reconèixer els altres com a fills seus, seguint aquest «camí incomparablement més alt»34 de la caritat, que «tot ho excusa, tot ho creu, tot ho espera, tot ho suporta»,35 transformant els greuges en una ocasió d’estimar i resar pels qui fan mal. 36 En definitiva, emmotllar el nostre cor segons els contorns que tracen les benaventurances fa realitat l’ideal que Jesucrist ens proposa de ser «misericordiosos com ho és el vostre Pare».37 Ens transformem en portadors de l’amor de Déu, aprenem a veure en els altres aquest proïsme que necessita la nostra ajuda; som en Crist aquest bon samarità que sap conduir-se per la misericòrdia per complir en plenitud la llei de la caritat. El nostre cor s’eixampla llavors, com va passar amb el de la Verge Santíssima.

Carles Ayxelá - Rodolfo Valdés

Tornar a l'índex

1 Cf. Lc 10, 25.

2 Lc 10, 26.

3 Dt 6, 5.

4 Lv 19, 18.

5 Mt 22, 40.

6 Lc 10, 28.

7 Lc 10, 29.

8 Lc 10, 29.

9 Homilia sobre el gran dissabte sant (PG 43, 462).

10 Lc 10, 34.

11 Sant Agustí, Sermó 131, 6.

12 Lc 10, 37.

13 Lc 10, 37.

14 Francesc, Missatge, 24-I-2014.

15 Sant Joan Pau II, Missatge, 2-II-1999.

16 Francesc, Ex. Ap. Evangelii Gaudium (24-XI-2013), n. 169.

17 Francesc, Missatge, 4-X-2014.

18 Cf. Rm 7, 12.

19 Mt 22, 36.

20 Lc 11, 46.

21 Mt 15, 3-6.

22 Mt 5, 17.

23 Dt 30, 15-18.

24 Sant Josepmaria, Solc, 795.

25 Sl 119 (118), 111.

26 Cf. Sant Tomàs d’Aquino, Summa Theologica, I-II, q. 106, a. 1, c. i ad 2, cit. en sant Joan Pau II, Enc. Veritatis Splendor, 6-VIII-1993, n. 24.

27 Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1717.

28 Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1716.

29 Cf. Mt 5, 3-12.

30 Cf. Mt 5, 10-12.

31 Sant Josepmaria, Forja, núm. 1005.

32 Mt 5, 12.

33 Sant Josepmaria, Camí, n. 173.

34 1 Co 12, 31.

35 1 Co 13, 7.

36 Cf. Mt 5, 44-45.

37 Lc 6, 36.

El cor obert de Déu: misericòrdia i apostolat

«El meu regne no és d’aquest món», respon Jesús, quan Pilat li pregunta sobre les acusacions del Sanedrí. Ell és rei, però no com diuen rei els homes: «Si fos d’aquest món, els meus homes haurien lluitat perquè jo no fos entregat als jueus. Però la meva reialesa no és d’aquí».1 Poques hores abans, a Getsemaní, havia parlat en termes semblants a Pere, per fer-li embeinar l’espasa: «Et penses que no puc demanar ajut al meu Pare? Ara mateix m’enviaria més de dotze legions d’àngels?».2 No és amb la força de les armes dels homes que Déu irromp al món, sinó amb l’«espasa de dos talls» de la seva Paraula, que «discerneix les intencions i els pensaments del cor».3 Jesús «no combat per consolidar un espai de poder. Si trenca tanques i qüestiona seguretats és per obrir una bretxa al torrent de la Misericòrdia que, amb el Pare i l’Esperit, vol vessar sobre la terra. Una Misericòrdia que procedeix de bé en millor; anuncia i porta quelcom de nou: cura, allibera i proclama l’any de gràcia del Senyor».4

Déu mira el cor

«En el món passareu tribulacions, però tingueu confiança: jo he vençut el món, ego vici mundum».5 Des del cenacle, l’oració sacerdotal de Jesús conforta els deixebles de tots els temps: el Senyor venç, fins i tot quan l’anunci de l’Evangeli troba grans dificultats, fins al punt de semblar que la causa de Déu fracassarà. Christus vincit, però segons un designi que no respon a la lògica del poder humà: «Les meves intencions no són les vostres, i els vostres camins no són els meus».6

«Et donaré tota l’autoritat i la glòria d’aquests reialmes: me l’han confiada a mi, i jo la dono a qui vull».7 Quan el dimoni va mostrar a Jesús totes les nacions de la terra, no li oferia tant de luxe ni possessions com la submissió dels homes a la seva voluntat, a través d’un control mundà. El diable desfigura la promesa del Pare al Fill, que recull el salm II: «Demana-m’ho, i et daré els pobles per herència»;8 la mundanitza: li proposa una redempció sense sofriment. Però «Jesús té ben clar que no és el poder mundà el que salva el món, sinó el poder de la creu, de la humilitat, de l’amor».9

En rebutjar aquesta temptació, i traçar aquest mateix camí per a tots els cristians, Jesús deixa entreveure com és el seu domini de la història, malgrat que als ulls humans pugui semblar neciesa: Déu regna amb la seva misericòrdia. Si el seu regne no és d’aquest món, tampoc no ho és la seva misericòrdia; però precisament per això, perquè neix «del cel»10, el pot abraçar i salvar.

«L’home veu l’aparença, el Senyor veu el fons del cor».11 Déu no sabria què ha de fer amb una submissió formal, externa, però buida. Ell busca cada home, truca a la porta de cadascú:12 «Confia en mi, fill meu, mira de bon grat el meu exemple».13 Així és el domini de Déu, que venç perquè aconsegueix desarmar-nos; venç, no perquè reprimeix les nostres ànsies de felicitat, sinó perquè ens fa veure que aquestes ànsies, sense Ell, són una via morta.

«Com més els crides, més se te’n van», es lamenta el Senyor a través del profeta Osees.14 Però encara que els homes ens puguem resistir a les crides de Déu, els cristians sabem que al final, per poc que deixem una escletxa a la porta de l’ànima, Déu s’obre camí en la nostra vida, i ens rendim davant del seu amor incansable: la seva és «una Misericòrdia en camí, una Misericòrdia que cada dia busca la manera de fer un pas endavant, una passeta més enllà, avançant per les terres de ningú, en les quals regnaven la indiferència i la violència».15 Per això l’apostolat, que neix de la fe, desborda serenitat: «No es tracta de campanyes negatives, ni de ser anti-res. Al contrari: viure d’afirmació, plens d’optimisme, amb joventut, alegria i pau».16

Estimar amb l’amor de Déu

«En veure les multituds, se’n compadí, perquè estaven malmenades i abatudes, com ovelles sense pastor».17 La mirada de Déu sobre les ànimes no és una mirada angoixada, sinó compassiva: vol arribar a tothom, a través dels seus fills. «I l’esperança no enganya, perquè Déu, donant-nos l’Esperit Sant, ha vessat el seu amor en els nostres cors»:18 Ell ens fa viure immersos en aquest amor diví, que és el clima vital, l’ambient familiar en el qual Déu ens vol introduir, ja ara a la terra i, després, per tota l’eternitat. «El nostre amor —diu sant Josepmaria— no es confon amb una disposició sentimental, ni tampoc amb la simple companyonia, ni amb l’afany no gaire clar d’ajudar els altres per demostrar-nos a nosaltres mateixos que som superiors. És conviure amb el proïsme, venerar (…) la imatge de Déu que hi ha en cada home, procurant que ell també la contempli, perquè sàpiga adreçar-se a Crist».19 Es tracta, doncs, de deixar que Déu, que viu en mi, estimi a través de mi: estimar amb l’amor de Déu.

«L’Amor... bé val un amor!».20 En aquestes paraules que assaboria sant Josepmaria, es miren el cor infinit de Déu i el cor dels homes, petit però capaç d’eixamplar-se per emprendre coses grans. L’amor de Déu bé val l’amor d’una vida dedicada a omplir-se d’Ell i a repartir la seva misericòrdia a mans plenes. És aquesta una crida per a magnànims, una invitació a emprendre un vol alt, amagat la majoria de les vegades en la trama prosaica de la vida de tots els dies. «Tenir un cor misericordiós no significa tenir un cor feble. Qui vol ser misericordiós necessita un cor fort, ferm, tancat al temptador, però obert a Déu. Un cor que es deixi impregnar per l’Esperit i guiar pels camins de l’amor que ens porten als germans i germanes. En definitiva, un cor pobre, que coneix les seves pròpies pobreses i ho dona tot per l’altre».21

Treure’s les sandàlies davant de la terra de l’altre

Un cor pobre no és un pobre cor. Qui «coneix les seves pròpies pobreses» és capaç d’omplir-se de la riquesa de l’amor de Déu. «El Déu que comparteix les nostres amargors, el Déu que s’ha fet home per portar la nostra creu, vol transformar el nostre cor de pedra i cridar-nos a compartir també el sofriment dels altres; vol donar-nos un “cor de carn” (...) que senti compassió i ens porti a l’amor que cura i socorre».22 Ens posarem llavors al costat de cadascú, no només com qui té moltes coses per ensenyar, sinó també com qui té moltes coses per aprendre. Com més capaços siguem de rebre dels altres, més brillantor adquirirà tot el que Déu ha posat a la nostra ànima. És el cor el que parla de veritat al cor —cor ad cor loquitur—, com va percebre agudament el beat John Henry Newman:23 qui es treu «les sandàlies davant la terra sagrada de l’altre»,24 qui es deixa sorprendre per ell, pot llavors ajudar-lo de veritat. «Si veus un amic o una amiga que ha relliscat en la vida i ha caigut, ofereix-li la mà, però ofereix-li la mà amb dignitat. Posa’t al costat d’ell, al costat d’ella, escolta’l (…). Deixa’l parlar, deixa’l que t’expliqui, i llavors, de mica en mica, t’anirà estenent la mà, i tu l’ajudaràs en nom de Jesucrist. Però de cop li comences a predicar, i li insisteixes constantment, pobret, el deixaràs pitjor de com estava».25

Avui dia un cristià es troba amb persones en les situacions més diverses. Si de veritat s’apropa a l’altre amb el cor obert, podrà deixar en la seva ànima una part de «la pau de Déu, que sobrepassa tot el que podem entendre»;26 i, cadascú a la seva manera, li deixarà també una empremta en l’ànima. De vegades es tractarà de cristians que no han practicat mai la fe, que la van abandonar poc després de la primera comunió; o que, potser després d’anys de pràctica religiosa i fins i tot de fervor, han sucumbit a les sol·licitacions de la comoditat, del relativisme, de la tebiesa. D’altres vegades, es tractarà de persones que no han sentit mai parlar de Déu en una conversa de tu a tu. Alguns potser a l’inici es mostraran reticents, perquè creuen que s’han de defensar d’una invasió de la seva llibertat. La nostra serenitat de fills de Déu serà llavors, com sempre, la millor arma: «Viviu sempre contents en el Senyor! Ho repeteixo: viviu contents! Que tothom us conegui com a gent de bon tracte. El Senyor és a prop».27 La misericòrdia de Déu ens portarà a acollir tothom, com Jesús;28 i, també com Jesús, a deixar-nos acollir per tothom,29 a estar amb la gent; a fer-nos càrrec de les seves perplexitats, sense passar per sobre dels problemes; a esforçar-nos per obrir-los horitzons, partint del lloc en què es troben; a exigir-los amb decisió però amb suavitat, sense deixar d’estendre’ls la mà.

«L’església, unida a Crist, neix d’un Cor ferit. D’aquest Cor, obert de bat a bat, ens és transmesa la vida».30 Tot apostolat autèntic és també sempre apostolat de la confessió: ajudar els altres a experimentar el desbordar-se de la misericòrdia de Déu, que ens espera com el pare del fill pròdig, desitjós de fer-nos l’abraçada paternal que ens purifica i ens permet tornar a mirar-lo a la cara a Ell i els altres. «Si t’allunyes d’Ell per qualsevol motiu, reacciona amb la humilitat de començar i de tornar-hi; de fer de fill pròdig cada jornada, fins i tot repetidament en les vint-i-quatre hores del dia; d’ajustar el teu cor contrit en la Confessió, veritable miracle de l’Amor de Déu. En aquest Sagrament meravellós, el Senyor et neteja l’ànima i t’inunda d’alegria i de força perquè no defalleixis en la lluita, i perquè retornis sense cansament a Déu, ni que tot et sembli fosc. A més, la Mare de Déu, que és també Mare nostra, et protegeix amb la seva sol·licitud maternal, i et consolida en les teves petjades».31

Podria semblar superflu dir-ho, però sabem que no ho és: els predilectes de la misericòrdia de Déu són els nostres germans en la fe. «Perquè el qui no estima el seu germà, que veu, no pot estimar Déu, que no veu».32 El nostre primer apostolat és a casa nostra, i entre els que formen la casa de Déu que és l’Església. El nostre zel per les ànimes seria una ficció si el nostre cor fos insensible als altres cristians. Déu vol que rebin molt d’amor, per poder-lo donar al seu torn. Per això cal sobreposar-se, per exemple, a l’acostumament que de vegades es produeix en la convivència amb les persones més properes, a les distàncies que es creen quan només ens guiem per la nostra afinitat natural, o a les petites tensions del dia a dia. «Dels primers seguidors de Crist s’afirmava: mireu com s’estimen! Es pot dir el mateix de tu, de mi, a tota hora?».33 Molt n’espera Déu, de l’amor fratern dels cristians, perquè el torrent de la seva Misericòrdia34 s’obri camí entre els homes, perquè, amb la força de l’Esperit, el món conegui que el Pare va enviar el seu Fill i ens va estimar com a Ell.35

Carles Ayxelá

Tornar a l'índex

1 Jn 18, 36.

2 Mt 26, 53.

3 Jn 4, 12.

4 Francesc, Homilia, 24-III-2016.

5 Jn 16, 33.

6 Is 55, 8.

7 Lc 4, 5-6.

8 Sl 2, 8.

9 Benet XVI, Audiència, 13-III-2013.

10 Lc 1, 78.

11 1 S 16, 7.

12 Cf. Ap 3, 20.

13 Pr 23, 26.

14 Os 11, 2.

15 Francesc, Homilia, 24-III-2016.

16 Sant Josepmaria, Solc, 864.

17 Mt 9, 36.

18 Rm 5, 5.

19 Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 230.

20 Sant Josepmaria, Camí, n. 171.

21 Francesc, Missatge per a la Quaresma, 4-X-2014.

22 Card. Joseph Ratzinger, Presentació del Via Crucis, 25-III-2005.

23 Es tracta del lema que el beat va escollir quan va ser nomenat cardenal.

24 Francesc, Ex. Ap. Evangelii Gaudium, 24-XI-2013, 169

25 Francesc, Discurs, 16-II-2016.

26 Fl 4, 7.

27 Fl 4, 4-5.

28 Cf. Mt 9, 10-1; Jn 4, 7 s.

29 Cf. Lc 7, 36; 19, 6-7.

30 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 169.

31 Amics de Déu, n. 214.

32 1 Jn 4, 20.

33 Solc, n. 921.

34 Cf. Francesc, Homilia, 24-III-2016.

35 Cf. Jn 17, 23.

Amb l’afecte a la mirada: misericòrdia i fraternitat

Poc a poc, al ritme de les festes litúrgiques i dels esdeveniments del Jubileu, estem intentant «tenir la mirada fixa»1 durant aquest any sant. Des de la butlla de convocació del Jubileu, el Papa va subratllar que el misteri de la misericòrdia de Déu es dirigeix no només als que viuen lluny de la casa del Pare, sinó també als que, amb les nostres limitacions, intentem viure a prop de Déu: perquè siguem «també nosaltres mateixos signe eficaç de l’obrar del Pare (…), perquè faci més fort i eficaç el testimoni dels creients».2

La misericòrdia és «la biga mestra que sosté la vida de l’Església»,3 i per això abraça tots els aspectes de l’existència dels cristians. En un primer moment, podria semblar que es tracta d’un eslògan, una manera diferent de parlar de les coses de sempre; i, tanmateix, és més que això: la misericòrdia és la llum i la força de Déu per redescobrir «amb tot el poble sant, l’amplada i la llargada, l’alçada i la profunditat»4 del seu amor.

Revisar l’amor

La reflexió calmada sobre la misericòrdia, com quelcom que ens toca de prop, ajudarà a puntualitzar, en el diàleg amb el Senyor, on es podria haver entelat el nostre amor: si en nosaltres hi ha quelcom del fill gran de la paràbola del Pare misericordiós, que no era capaç d’alegrar-se amb la resta;5 o del fariseu que pujava al temple satisfet de les coses que complia, però amb el cor fred;6 o del serf que, havent-se fet perdonar per l’amo, no estava disposat a passar per alt els petits deutes d’un altre.7

«Conec les teves obres, el teu esforç i la teva constància (…). Ets pacient i constant, i no has defallit quan has hagut de sofrir pel fet de portar el meu nom. Però tinc contra tu que no tens l’amor que abans tenies».8 Amb aquestes paraules de l’Apocalipsi, Déu truca a la porta dels cristians que s’esforcen per viure amb profunditat la seva fe: els confirma en el bé que fan, però els empeny alhora a una nova conversió. En la mateixa longitud d’ona es mouen aquestes paraules de sant Josepmaria, que ens poden ajudar a il·luminar el fons de l’ànima:

«Compleixes un pla de vida exigent: matines, fas oració, freqüentes els sagraments, treballes o estudies molt, ets sobri, et mortifiques..., però notes que et falta alguna cosa!

»Porta aquesta consideració al teu diàleg amb Déu: com la santedat —la lluita per aconseguir-la— és la plenitud de la caritat, has de revisar el teu amor a Déu i, per Ell, als altres. Potser descobriràs llavors, amagats en la teva ànima, grans defectes, contra els quals ni tan sols lluitaves: no ets bon fill, bon germà, bon company, bon amic, bon col·lega (…).

»Et “sacrifiques” en molts detalls “personals”: per això estàs enganxat al teu jo, a la teva persona i, en el fons, no vius per a Déu ni per als altres: només per a tu».9

La misericòrdia de Déu, si deixem que ens entri a l’ànima, ens porta a revisar l’amor, per despertar els plecs en què el cor es podria haver quedat encongit, endormiscat, gairebé sense adonar-nos-en; ens fa descobrir que vivim pels altres; ens treu d’un excessiu «afany de seguretat personal»10 en el qual hi podria haver poc lloc per a Déu i pels qui ens acompanyen o ens surten a buscar. La meva alegria, pregunta el Papa, és «sortir de mi mateix per anar a la cerca dels altres» o «tenir-ho tot resolt, tancat en mi mateix»?11

Alegrar-se amb els altres

«Déu és alegria —deia sant Joan Pau II als joves—, i en l’alegria de viure hi ha un reflex de l’alegria originària que Déu va experimentar en crear l’home»,12 i que torna a experimentar en perdonar-nos: «en el cel hi haurà més alegria per un sol pecador que es converteix que no pas per noranta-nou justos que no necessiten convertir-se ».13 Al fons del misteri de la misericòrdia divina batega «l’alegria de Déu que vol entrar al món».14 D’aquí el prec de sant Pau: «el qui fa obres de misericòrdia, que les faci amb alegria».15

Per això, la misericòrdia no és només un ressort que s’activaria únicament davant la debilitat o les imperfeccions dels qui ens envolten: és un amor sense reserves, que no calcula; una llum que ho envaeix tot, i que fa de les virtuts cristianes trets amables i atractius de la personalitat i, sobretot, irradiació d’un amor que no és d’aquest món.16 «La veritable virtut —va escriure sant Josepmaria a Camí—, no és trista ni antipàtica, sinó amablement alegre».17 Anys més tard tornaria sobre aquesta mateixa idea, ponderant un comentari sentit de passada:

«Sou tots tan alegres que un no s’ho espera», vaig sentir comentar.

»Ve de lluny la dèria diabòlica dels enemics de Crist, que no es cansen de murmurar que la gent lliurada a Déu és de l’“encapotada”. I, malauradament, alguns dels qui volen ser “bons” els fan ressò, amb les seves “virtuts tristes”.

»—Et donem gràcies, Senyor, perquè has volgut comptar amb les nostres vides, joiosament alegres, per esborrar aquesta falsa caricatura.

»—Et demano també que no ho oblidem».18

La misericòrdia, doncs, per “funcionar”, per ser genuïna, alegrement ho ha d’envair tot per ser genuïna en la nostra vida. L’alegria es predica de la joventut, perquè un esperit jove no calcula, no es posa límits. Perquè la nostra vida cristiana no sigui una «falsa caricatura», ha d’estar tota impregnada d’alegre misericòrdia. No és aquesta una visió utòpica, perquè la misericòrdia és compatible amb la feblesa, i de fet la feblesa mateixa ens permet créixer en misericòrdia, perquè ens fa més humils i capaços de comprendre que els qui estan al nostre costat també tenen defectes. Per això, malgrat que de vegades —perquè vam ser durs, perquè no vam saber donar-nos als altres, etc.— no aconseguirem reflectir la misericòrdia de Déu, almenys li podem dir al Senyor que voldríem ser misericordiosos en tot. Ell ens ajudarà a no calcular, a no fer accepció de persones o de circumstàncies, de manera que es compleixi en nosaltres allò que «donar-se sincerament als altres és de tal eficàcia que Déu ho premia amb una humilitat plena d’alegria».19 I donarem també llavors aquest aire net als altres, que no és l’«alegria fisiològica, d’animal sa»,20 perquè la veritable alegria «prové d’abandonar-ho tot i d’abandonar-te en els braços amorosos del nostre Pare-Déu».21 Qui s’abandona així en Déu, transmet, moltes vegades sense adonar-se, l’alegria que Déu li dona; una alegria que «neix de la gratuïtat d’una trobada», d’«escoltar: “Tu ets important per a mi”, no necessàriament amb paraules (…) I és precisament això el que Déu ens fa comprendre»,22 i el que podem fer comprendre, també sense paraules, als altres.

Afecte

Quan sant Josepmaria parlava de la caritat, moltes vegades l’anomenava també afecte 23 —un terme difícil de traduir a algunes llengües, però central en els seus ensenyaments—, per aclarir que la veritable caritat no és «oficial, eixuta i sense ànima», sinó que està plena d’«escalf humà»,24 de comprensió, d’obertura. “Viure la caritat” és molt més que observar certes formes externes d’educació o de guardar un respecte fred, que en realitat manté a l’altre a distància: és obrir el cor,25 treure les barreres amb les quals de vegades ens blindem davant el que ens resulta menys amable en la manera de ser dels altres. Respecte ve de respectus, mirada atenta, consideració: el veritable respecte no és una resignació educada davant els defectes dels altres, amb la qual ens quedem protegits darrere del nostre mur de defensa, sinó un port proper, comprensiu, magnànim, que ens permet mirar de debò els ulls a cadascú. A aquesta mateixa actitud es refereix el Papa quan parla de la tendresa, que és «caritat respectuosa i delicada»:26 «intenteu sempre —deia en una ocasió— ser una mirada que acull, una mà que alleuja i acompanya, una paraula de consol, una abraçada de tendresa».27

«Seguint l’exemple del Senyor, compreneu els vostres germans amb un cor molt gran, que no s’espanti de res, i estimeu-los de debò (...). Com que sou molt humans, sabreu passar per sobre de petits defectes i veure sempre, amb comprensió maternal, el costat bo de les coses».28 Fins i tot si ja ens resulta coneguda, és bo que redescobrim la vibració de misericòrdia que batega en aquella comparació de sant Josepmaria: D’una manera gràfica i bromejant, us he fet notar la impressió diferent que es té d’un mateix fenomen, segons s’observi amb afecte o sense. I us deia —i perdoneu-me, perquè és molt gràfic— que, del nen que camina amb el dit al nas, comenten les visites: com n’és de brut!; mentre la seva mare diu: serà investigador! Filles i fills meus, ja m’enteneu: hem de disculpar. No manifesteu repugnància per menudeses espirituals o materials, que no tenen massa categoria. Mireu els vostres germans amb amor i arribareu a la conclusió —plena de caritat— que tots som investigadors!».29

Les persones se’ns presenten de manera molt diferent segons com les observem, «amb afecte o sense». La misericòrdia no és, doncs, només una disposició encomiable del cor; sant Josepmaria ens la mostra com una condició necessària per conèixer els altres, sense les distorsions generades pel nostre amor propi. En veure els altres amb misericòrdia, no edulcorem la mirada: els veiem com els veu Déu; els veiem com veritablement són: homes i dones amb virtuts que admirem, però també amb defectes que probablement els fan patir, tot i que exteriorment no ho manifestin, i que reclamen una ajuda plena de comprensió. Sense misericòrdia, en canvi, perdem angle de visió i profunditat de camp: empetitim els altres. Mirar amb afecte —estimar amb la mirada— permet conèixer millor, i així també estimar millor. «El cor humà té un coeficient de dilatació enorme. Quan estima, s’eixampla en un crescendo d’afecte que supera totes les barreres. Si estimes el Senyor, no hi haurà criatura que no trobi lloc en el teu cor».30

Formes quotidianes del perdó

La unitat d’una família no s’identifica amb la mera cohabitació dels seus membres, de la mateixa manera que la pau no és la simple absència de guerra. En una llar, una empresa, podria no haver-hi grans conflictes, i alhora existir-hi murs subtils amb els quals els uns es protegeixen dels altres. Són murs que s’aixequen de vegades gairebé sense adonar-nos-en, perquè la convivència quotidiana comporta, gairebé inevitablement, tensions o disgustos: «Hi ha friccions, diferències... Però això són coses corrents, que fins un cert punt contribueixen fins i tot a posar la seva sal als nostres dies. Són insignificances, que el temps sempre supera».31 El temps acaba mostrant —sempre que no deixem que la supèrbia les infli— que algunes coses a les quals en el seu moment donàvem molta importància, en realitat no la tenien. Per això, especialment en la vida familiar, és important estar atents per evitar que s’alcin, ni tan sols una mica, aquests murs de vegades gairebé imperceptibles que ens distancien els uns dels altres. Si en lloc de passar per alt les coses que ens resulten molestes alimentéssim ressentiments, el que sí que és “normal” i inofensiu ens podria entumir de mica en mica el cor, de manera que el nostre tracte amb els altres, i així l’ambient de la casa, s’aniria enrarint.

La misericòrdia ens fa sortir del cercle viciós del ressentiment, que porta a atresorar una llista de greuges, en la qual el jo sempre surt enaltit a costa de les deficiències dels altres, reals o imaginàries. L’amor de Déu ens empeny, en canvi, a buscar-lo en el nostre cor, per trobar-hi el nostre alleujament. «Per on puc començar per disculpar les petites o grans ofenses que patim cada dia? Abans de res per l’oració (…). Es comença pel propi cor: podem afrontar amb l’oració el ressentiment que experimentem, encomanant a qui ens ha fet el mal a la misericòrdia de Déu: “Senyor, et demano per ell, et demano per ella”. Després es descobreix que aquesta lluita interior per perdonar purifica del mal, i que l’oració i l’amor ens alliberen de les cadenes interiors del rancor. És tan lleig viure en el rancor! Cada dia tenim l’ocasió d’entrenar-nos per perdonar, per viure aquest gest tan alt que acosta l’home a Déu».32 Sant Josepmaria, per exemple, solia resar en els moments de la missa també per aquells que li havien fet algun mal.33

Un cor misericordiós és un cor àgil, que aconsegueix encaixar «amb esportivitat», sense dramatismes, els episodis menys agradables del dia.34 De vegades ens pot costar perdonar, perquè s’acumula en nosaltres el cansament, el neguit, la tensió. Però és bo que —amb l’ajuda de Déu, que no falta— aspirem a perdonar sobre la marxa, i fins i tot a perdonar per endavant, amb magnanimitat: sense portar-ne el compte. Si, per dir-ho així, donem marge als altres —marge per equivocar-se, per ser inoportuns, per estar nerviosos—, no els haurem de perdonar com qui fa una concessió: els perdonarem sense donar-nos importància, amb una caritat que «tot ho excusa, tot ho creu, tot ho espera, tot ho suporta».35 Sens dubte, ens pot costar digerir el desacord; i en el seu moment potser convindrà fer un comentari delicat a aquesta persona, que l’ajudi a millorar; però, en qualsevol cas, podem perdonar de seguida, encara que faci mal. Moltes vegades ni tan sols s’haurà d’explicitar amb paraules, per no detenir-nos més en l’episodi, i n’hi haurà prou amb la nostra proximitat i una mica d’humor per treure dramatisme a les coses. Quan superem la temptació de tornar mal per mal, o fredor per fredor, el Senyor ens omple l’ànima; podem dir llavors amb el salmista: «misericòrdia tua super vitas, la teva misericòrdia val més que la vida»;36 i amb sant Josepmaria, que sabia que era el Senyor que li eixamplava el cor: «no m’ha calgut aprendre a perdonar, perquè el Senyor m’ha ensenyat a estimar».37

Carles Ayxelá

Tornar a l'índex

1 Francesc, Butlla Misericordiae vultus (11-IV-2015), 3.

2 Ibídem

3 Ibídem, n. 10.

4 Ef 3, 18.

5 Cf. Lc 15, 28-32.

6 Cf. Lc 18, 10-14.

7 Cf. Mt 18, 23-35.

8 Ap 2, 2-4.

9 Sant Josepmaria, Solc, n. 739.

10 Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 18.

11 Francesc, Homilia a Santa Marta, 25-II-2016.

12 Sant Joan Pau II, Discurs, 6-IV-1995.

13 Lc 15, 7.

14 Benet XVI, Homilia, 18-IV-2010. Cf. Sant Tomàs d’Aquino, Super Psalmos, 24 n. 6: «En Déu es reconeix la bondat, és a dir, la comunicació de béns a les criatures, ja que el bé és difusiu de si mateix. La misericòrdia, al seu torn, fa referència a una especial efusió de bondat per remoure la misèria».

15 Rm 12, 8.

16 Cf. Jn 17, 21.

17 Sant Josepmaria, Camí, n. 657.

18 Solc, n. 58.

19 Sant Josepmaria, Forja, núm. 591.

20 Solc, n. 659.

21 Ibídem.

22 Francesc, Discurs, 6-VII-2013.

23 Cf., per exemple, Solc, n. 821; Forja, n. 148; Amics de Déu, n. 125, 229; És Crist que passa, n. 36.

24 És Crist que passa, n. 167.

25 Cf. Amics de Déu, n. 225.

26 Francesc, Missatge, 6-XII-2013.

27 Francesc, Discurs, 9-XI-2013.

28 Sant Josepmaria, Carta 29-IX-1957, n. 35 (citat a E. Burkhart – J. López, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de San Josemaría. Estudio de teología espiritual, Rialp, Madrid 2011, vol. II, p. 331-332).

29 Ibídem.

30 Via Crucis, VIII, n. 5.

31 Sant Josepmaria, Converses, n. 101.

32 Francesc, Angelus, 26-XII-2015.

33 Cf. Javier Echevarría, Vivir la Santa Missa, Rialp, Madrid 2010, p. 106, 151.

34 Cf. Converses, n. 91.

35 1 Cor 13, 7.

36 Sl 63, 4.

37 Solc, n. 804.

“A mi m’ho vau fer”: les obres de misericòrdia corporals

El nostre Déu no s’ha limitat a dir que ens estima. Ell mateix ens va modelar a partir de la pols de la terra;1 «van ser les mans de Déu les que ens van crear: el Déu artesà».2 Ens va crear a imatge i semblança seva, i fins i tot es va voler fer «un dels nostres»:3 el Verb es va fer carn, va treballar amb les seves mans, va carregar sobre l’esquena tota la misèria dels segles, i va voler conservar per tota l’eternitat les nafres de la seva passió, com un signe permanent del seu amor fidel. Per tot això els cristians no només ens anomenem fills de Déu, sinó que ho som:4 per a Déu, i per als seus fills, l’amor «mai no podrà ser una paraula abstracta. Per la seva naturalesa és vida concreta: intencions, actituds, comportaments que es verifiquen en el viure quotidià».5 Sant Josepmaria prevenia així davant de «la mentalitat d’aquells que veuen el cristianisme com un conjunt de pràctiques o d’actes de pietat, sense percebre’n la relació amb les situacions de la vida corrent, amb la urgència d’atendre les necessitats dels altres i d’esforçar-se a posar remei a les injustícies. Jo diria que qui té aquesta mentalitat no ha entès encara què significa que el Fill de Déu s’hagi encarnat, que hagi pres cos, ànima i veu d’home, que hagi participat en el nostre destí fins a experimentar l’esquinçament suprem de la mort».6

Cridats a la misericòrdia

En l’escena del judici final que Jesús presenta a l’Evangeli, tant els justos com els injustos es pregunten perplexos, i pregunten al Senyor, quan el van veure famolenc, despullat, malalt, i el van auxiliar, o ho van deixar de fer.7 I el Senyor els respon: «Us ho asseguro: tot allò que fèieu a un d’aquests germans meus més petits, a mi m’ho fèieu» (Mt 25, 40). No és una manera bonica de dir, com si el Senyor només ens animés a recordar-lo, i a seguir el seu exemple de misericòrdia; Jesús diu amb solemnitat: «Us ho asseguro... a mi m’ho fèieu». Ell «s’ha unit, en certa manera, a tots els home»,8 perquè ha portat l’amor fins al final: «Ningú no té un amor més gran que el qui dona la vida pels seus amics» (Jn 15, 13). Ser cristians significa entrar en aquesta incondicionalitat de l’amor de Déu, deixar-se captivar per «l’amor sempre més gran de Déu».9

En aquest passatge de l’Evangeli, el Senyor parla de gana, set, pelegrinatge, nuesa, malaltia i presó.10 Les obres de misericòrdia segueixen aquesta mateixa pauta; els Pares de l’Església les van comentar amb freqüència, i en van iniciar el desdoblament en obres corporals i espirituals, òbviament sense ànim d’incloure-hi totes les situacions d’indigència. Amb el pas dels segles es va afegir a les primeres el deure de donar sepultura als difunts, amb l’obra espiritual corresponent: l’oració per vius i difunts. En els pròxims dos articles recorrerem aquestes obres en les quals la saviesa cristiana ha sintetitzat la nostra vocació a la misericòrdia. Perquè de vocació es tracta —i vocació universal—, quan el Senyor diu als seus deixebles de tots els temps: «Sigueu misericordiosos com ho és el vostre Pare» (Lc 6, 36). Les obres de misericòrdia despleguen davant de nosaltres aquesta crida. «Seria bonic que us les aprenguéssiu de memòria —suggeria recentment el Papa—, així és més fàcil fer-les!».11

Solidaritat en directe

Quan, en repassar les obres de misericòrdia corporals, mirem al nostre voltant, a força parts del món constatarem potser en un primer moment que les situacions per exercir-les no són freqüents. Segles enrere la vida humana estava molt més exposada a les forces de la naturalesa, a l’arbitrarietat dels homes, i a la fragilitat del cos; avui, en canvi, hi ha molts països on rarament es presentarà —excepte en el cas d’emergències o catàstrofes naturals— la necessitat immediata de donar sepultura a un difunt, o de donar empara a algú sense sostre, perquè la mateixa organització dels estats proveeix aquest servei. I, tanmateix, no són pocs els llocs de la terra on cadascuna d’aquestes obres de misericòrdia és a l’ordre del dia. I, fins i tot als països més desenvolupats, juntament amb la provisió de serveis de l’assistència social hi ha moltes situacions de gran precarietat material —l’anomenat quart món.

A tots ens correspon prendre consciència d’aquestes realitats i pensar en quina mesura podem contribuir per remeiar-les. «Hem d’obrir els ulls, hem de saber mirar al nostre voltant i reconèixer aquestes crides que Déu ens adreça a través dels qui ens envolten. No podem viure d’esquena a la multitud, tancats dins el nostre petit món. No fou així com visqué Jesús. Els Evangelis ens parlen moltes vegades de la seva misericòrdia, de la seva capacitat de participar en el dolor i en les necessitats dels altres».12

Un primer moviment de les obres de misericòrdia corporals és la solidaritat amb tots els que pateixen, encara que no els coneguem: «No només ens preocupen els problemes de cadascú, sinó que ens solidaritzem plenament amb els altres ciutadans en les calamitats i les desgràcies públiques, que ens afecten de la mateixa manera».13 A primera vista podria semblar que aquesta actitud és un sentiment lloable, però inútil. I tanmateix aquesta solidaritat és l’humus en què pot créixer amb força la misericòrdia. Del llatí solidum, solidaritat denota la convicció de pertànyer a un tot, de manera que percebem com a pròpies les vicissituds dels altres. Tot i que el terme té sentit en un nivell merament humà, per a un cristià adquireix tota la força. «No sou vostres», diu sant Pau als Corintis (1 Cor 6, 19). L’afirmació podria inquietar l’home contemporani, com una amenaça a la seva autonomia. I, tanmateix, el que ens diu és simplement, en una expressió freqüent entre els últims pontífexs, que la humanitat, i en particular l’Església, és una «gran família».14

«No deixeu d’estimar-vos com a germans... Recordeu-vos dels presos com si fóssiu presos amb ells; recordeu-vos igualment dels qui són maltractats, pensant que també vosaltres teniu un cos» (He 13, 1-3). Encara que no sigui possible estar al corrent de les malalties de cada home, ni remeiar materialment tots aquests problemes, un cristià no se’n desentén, perquè els estima amb el cor de Déu: Ell «és més gran que la nostra consciència i ell ho sap tot» (1 Jn 3, 20). Quan a la Santa Missa demanem al Pare que «enfortits amb el Cos i la Sang del teu Fill i plens del seu Esperit Sant formem en Crist un sol cos i un sol esperit»,15 mirem a la plenitud del que ja és una realitat que creix silenciosament, «com un bosc, on els arbres bons aporten solidaritat, comunió, confiança, suport, seguretat, sobrietat feliç, amistat».16

La solidaritat en cristià es concreta, doncs, en primer lloc en l’oració pels que pateixen, encara que no els coneguem. La majoria de les vegades no veurem els fruits d’aquesta oració, feta també de treball i sacrifici, però estem convençuts que «tot això fa voltes pel món com una força de vida».17 Per aquest mateix motiu, el Missal romà recull un gran nombre de misses per diverses necessitats, que atenen els motius de totes les obres de misericòrdia. L’oració dels fidels, al final de la litúrgia de la Paraula, desperta també en nosaltres «el desvetllament per totes les esglésies» i per tots els homes, de manera que puguem arribar a dir amb sant Pau: «Qui defalleix sense que jo defalleixi? Qui té una ensopegada sense que jo m’abrasi de dolor?» (2 Co 12, 28-29).

La solidaritat també es desplega en «simples gestos quotidians en què trenquem la lògica de la violència, de l’aprofitament, de l’egoisme», davant el «món del consum exacerbat», que és alhora «el món del maltractament de la vida en totes les seves formes».18 Antigament era costum en moltes famílies besar el pa quan queia a terra; es reconeixia així el treball que suposava aconseguir l’aliment, i s’agraïa la possibilitat de tenir quelcom per emportar-se a la boca. «Donar menjar al famolenc» es pot concretar, doncs, en menjar el que ens posen, en evitar capricis innecessaris, en aprofitar amb creativitat les sobres de menjar; «donar de beure a l’assedegat» potser ens portarà a evitar el malbaratament innecessari de l’aigua, que en tants llocs és un bé escàs;19 «vestir el despullat» es concretarà també en cuidar la roba, heretar-la d’uns germans als altres, sobreposar-se de vegades al dernier cri en moda, etc. D’aquestes petites —o no tan petites— renúncies podran sortir almoines per donar alegries als més necessitats, com ensenyava sant Josepmaria als nois de Sant Rafael; o també donatius per sortir a buscar emergències humanitàries. Mesos enrere el Papa ens deia a propòsit que, «si el jubileu no arriba a les butxaques, no és un veritable jubileu».20

Hospitalitat: no abandonar el feble

Els pares, en primer lloc amb el seu exemple, poden fer-hi molt per «ensenyar a viure així els seus fills (…); ensenyar-los a superar l’egoisme i a ocupar una part del seu temps amb generositat al servei dels menys afortunats, participant en tasques, adients a la seva edat, en les quals es posi de manifest un afany de solidaritat humana i divina».21 Com que la caritat és ordenada —perquè seria falsa la de qui s’aboqués als que viuen lluny i es desentengués dels que l’envolten—, aquesta superació de l’egoisme comença habitualment a la mateixa llar. Tots, petits i grans, hem d’aprendre a aixecar la mirada per descobrir les petites indigències quotidianes dels que viuen amb nosaltres. En particular, cal acompanyar els familiars i els amics que pateixen malalties, sense considerar les seves malalties com una distorsió per a la qual caldria trobar solucions merament tècniques «“No em rebutgis, doncs, al temps de la vellesa; ara que decau el meu vigor no m’abandonis” ( Sl 71, 9). És el clamor de l’ancià, que tem l’oblit i el menyspreu».22 Són molts els avenços de la ciència que permeten millorar les condicions dels malalts, però cap no pot reemplaçar la proximitat humana de qui, en lloc de veure-hi un pes, endevina «Crist que passa», Crist que necessita que el cuidem. «Els malalts són Ell»,23 va escriure sant Josepmaria, en expressió audaç, que reflecteix la crida exigent del Senyor: «Us ho asseguro... a mi m’ho fèieu» (Mt 25, 40).

«Quan et vam veure malalt o a la presó, i vinguérem a veure’t?». De vegades, pot costar veure Déu darrere de la persona que pateix, perquè estigui de mal humor o disgustat, o perquè mostri exigències o egoismes. Però la persona malalta, precisament per la seva debilitat, es fa encara més mereixedora d’aquest amor. Una resplendor divina il·lumina els trets de l’home malalt que s’assembla a Crist dolgut, tan desfigurat que «no tenia figura ni bellesa que es fes admirar, ni una presència que el fes atractiu» (Is 53, 2).

L’atenció dels malalts, dels ancians, dels moribunds, requereix per això bones dosis de paciència i de generositat amb el nostre temps, especialment quan es tracta de malalties que es prolonguen en el temps. El bon Samarità «igualment tenia els seus compromisos i havia de fer les seves coses».24 Però els qui, com ell, fan d’aquesta atenció una tasca ineludible, sense refugiar-se en la fredor de solucions que al cap i a la fi consisteixen a descartar els que ja humanament poden aportar poc, el Senyor els diu: «Ara que heu entès tot això, feliços de vosaltres si ho poseu en pràctica!» (Jn 13, 17). Als que han sabut cuidar dels febles, Déu els reserva una benvinguda plena de tendresa: «Veniu, beneïts del meu Pare» (Mt 25, 34).

«La grandesa de la humanitat —va escriure Benet XVI— està determinada essencialment per la seva relació amb el sofriment i amb el que pateix. Això és vàlid tant per a l’individu com per a la societat. Una societat que no aconsegueix acceptar els que pateixen i que no és capaç de contribuir mitjançant la compassió a fer que el sofriment sigui compartit i suportat també interiorment, és una societat cruel i inhumana».25 Per això, els malalts ens tornen la humanitat que s’emporta de vegades el ritme agitat del món: ens recorden que les persones són més importants que les coses, l’ésser que la funció.

Algunes persones, perquè Déu els ha portat per aquest camí, o perquè ho han escollit per si mateixes, acaben dedicant una part important dels seus dies a tenir cura dels que pateixen, sense esperar que ningú els reconegui la tasca. Tot i que no surten a les guies de viatge, ells són part de l’autèntic patrimoni de la humanitat, perquè ens ensenyen que som al món per cuidar:26 aquest és el sentit perenne de l’hospitalitat, de l’acollida.

Rarament ens tocarà enterrar un difunt, però el podem acompanyar a ell i els familiars en els últims moments. Per això la participació en un funeral és sempre més que un compliment social. Si anem al fons d’aquests gestos, veurem que guarden el pols de la humanitat genuïna, que s’obre a l’eternitat. «També aquí la misericòrdia dona la pau a qui marxa i a qui es queda, i ens fa sentir que Déu és més gran que la mort, i que si ens quedem amb Ell fins i tot l’última separació és un “a reveure”».27

Creativitat: treballar amb el que hi ha

Famílies que emigren fugint de la guerra, persones a l’atur, «presoners de les noves esclavituds de la societat moderna»28 com la drogoaddicció, l’hedonisme, la ludopatia... Són moltes les necessitats materials que podem detectar al nostre voltant. Un podria no saber per on començar o com fer-ho. I, tanmateix, l’experiència demostra que moltes petites iniciatives, dirigides a resoldre alguna manca del nostre entorn més immediat, començades amb el que es té, i amb qui es pot —la majoria de vegades amb més bon humor i creativitat que temps, recursos econòmics o facilitats dels ens públics—, acaben fent molt de bé, perquè la gratuïtat genera un agraïment que és motor de noves iniciatives: la misericòrdia troba misericòrdia,29 l’encomana. Es compleix la paràbola evangèlica del gra de mostassa: «és la més petita de totes les llavors; però, quan ha crescut, es fa més gran que les hortalisses i arriba a ser un arbre; fins i tot venen els ocells del cel a fer niu a les seves branques» (Mt 13, 32).

Les necessitats de cada lloc i les possibilitats de cadascú són molt variades. El millor és apostar per quelcom que estigui a l’abast de la mà, i posar-se a treballar. Amb el temps, moltes vegades menys del que pensaríem, s’obriran portes que semblava que estaven tancades. I s’arriba llavors als empresonats, als captius de tantes altres addiccions, que estan abandonats com a la claveguera d’un món que els ha descartat quan s’han trencat.

Hi ha qui, per exemple, està desbordat de feina i, malgrat que creia que no tenia temps per a aquestes tasques, descobreix la manera de redirigir part dels esforços cap a realitats que ocupin altres persones i els treguin del sot de qui viu la vida sense rumb. Sorgeixen sinergies: un hi posa poc temps però capacitat de gestió i relacions... un altre, amb menys capacitat d’organitzar, hi posa hores de feina. Per als jubilats, per exemple, s’obre així el panorama d’una segona joventut, en la qual poden transmetre molt de la seva experiència de la vida: «independentment del seu grau d’instrucció o de riquesa, totes les persones poden aportar alguna cosa en la construcció d’una civilització més justa i fraterna. De manera concreta, crec que tothom pot aprendre molt de l’exemple de generositat i de solidaritat de les persones més senzilles; aquesta saviesa generosa que sap “afegir més aigua als fesols”, de la qual el nostre món està tan necessitat».30

Evocant els seus primers anys de sacerdot a Madrid, el nostre Pare recordava com anava per aquells descampats «a eixugar llàgrimes, a ajudar els que necessitaven ajuda, a tractar amb afecte els nens, els vells, els malalts; i rebia molta correspondència d’afecte..., i alguna pedrada».31 I pensava en les iniciatives que avui, juntament amb tantes de promogudes pels cristians i per altres persones, són una realitat en molts llocs del món; i que han de continuar creixent «quasi fluvium pacis, com un riu de pau»:32 «Avui per a mi això és un somni, un somni beneït, que visc a tants barris extrems de ciutats grans, on tractem la gent amb afecte, mirant-la als ulls, de cara, perquè tots som iguals».33

Carles Ayxelá

Tornar a l'índex

1 Cf. Gn 3, 7; Sv 7, 1.

2 Francesc, Homilia a Santa Marta, 12-XI-2013.

3 Conc. Vat. II, Const. past. Gaudium et spes (7-XII-1965), 22.

4 Cf. 1 Jn 3, 1.

5 Francesc, Bula Misericordiae vultus (11-IV-2015), 9.

6 Sant Josepmaria, És Crist que passa, 236.

7 Cf. Mt 25, 36.44

8 Conc. Vat. II, Gaudium et spes, 22.

9 Francesc, Ex. Ap. Evangelii gaudium (24-XI-2013), 6; Cf. Sant Joan Pau II, Enc. Redemptor hominis (4-III-1979), 9.

10 Cf. Mt 25,35-36.

11 Francesc, Angelus, 13-III-2016.

12 És Crist que passa, 146.

13 Carta 14-II-1950, 20; citat per Burkhart, E.; López, J., Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de San Josemaría, II, Rialp, Madrid 2011, p. 314.

14 Cf. per exemple, Beat Pau VI, missatge a l’Assemblea General de les Nacions Unides, 24-V-1978; Sant Joan Pau II, Enc. Dives in misericòrdia (30-XI-1980) 4, 12; Benet XVI, missatge per a la XLI Jornada Mundial de la Pau, 8-XII-2007.

15 Missal Romà, pregària eucarística III.

16 Francesc, Discurs, 28-XI-2014.

17 Francesc, Evangelii gaudium, 279

18 Francesc, Enc. Laudato si’ (24-V-2015), 230.

19 Cf. ibídem, 27-31.

20 Francesc, Audiència, 10-II-2016.

21 Converses, 111.

22 Francesc, Ex. Ap. Amoris laetitia (19-III-2016), 191.

23 Sant Josepmaria, Camí, 419.

24 Francesc, Audiència, 27-IV-2016.

25 Benet XVI, Enc. Spe salvi (30-XI-2007), 38

26 Cf. Francesc, Evangelii gaudium, 209.

27 Francesc, Audiència, 10-IX-2014.

28 Francesc, Misericordiae vultus, 16.

29 Cf. Mt 5,7.

30 Francesc, videomissatge, 1-I-2015.

31 Sant Josepmaria, notes d’una reunió familiar, 1-X-1967 (citat a S. Bernal, Monseñor Josemaría Escrivá de Balaguer. Apuntes sobre la vida del Fundador del Opus Dei; Rialp, Madrid 1980, 6a ed., p. 191).

32 Is 66,12 (Vulg)

33 Sant Josepmaria, notes d’una reunió familiar, 1-X-1967.

Una atenció serena: les obres de misericòrdia espirituals

L'Església té la saviesa d'una mare bona, que sap que necessiten els fills per créixer sans i forts, en el cos i en l'esperit. Amb les obres de misericòrdia, ens convida a descobrir sempre de nou que tant el cos com l'ànima dels nostres germans els homes necessiten de cures, i que Déu ens confia a cadascun aquesta custòdia atenta. «L'objecte de la misericòrdia és la mateixa vida humana en la seva totalitat. La vida mateixa quant a "carn" està famolenca i assedegada, necessitada de vestit, sostre i visites, així com d'un enterrament digne, cosa que ningú no pot donar-se a si mateix (...). La nostra vida mateixa, quant a "esperit", necessita ser educada, corregida, animada, consolada (...). Necessitem que altres ens aconsellin, ens perdonin, ens aguantin i preguin per nosaltres»1.

Considerem les obres espirituals, que atenen la fam i la set, la nuesa i el desemparament, la malaltia i la captivitat que experimenta, en tantes formes diverses, el cor humà: formes de mendicitat espiritual que ens afecten a tots, i que descobrim també, si no ens adormim, al nostre voltant2. Fins i tot amb el pes que portem a les esquenes, Déu espera que el nostre cor es commogui com el seu, que no s'insensibilitzi davant les necessitats dels altres. «Enmig de tant egoisme, de tanta indiferència —cadascú a la seva!—, recordo aquells ruquets de fusta, forts, robusts, trotant damunt una taula... —Un d'ells va perdre una pota. Però continuava endavant, perquè es repenjava en els altres.»3

La misericòrdia de cada dia

Sant Josepmaria recordava en una ocasió l’alegre experiència de la generositat cristiana, confirmada al llarg dels anys: «conec milers de casos d’estudiants (...) que han renunciat a construir-se llur petit món privat, donant-se als altres mitjançant un treball professional, que procuren fer amb perfecció humana, en obres d’ensenyança, d’assistència, socials, etc., amb un esperit sempre jove i ple d’alegria»4 . On hi ha un cristià que es reconeix «com marcat a foc per aquesta missió d'il·luminar, beneir, vivificar, aixecar, guarir, alliberar», trobem «la infermera d'ànima, el docent d'ànima, el polític d'ànima, aquests que han decidit a fons ser amb els altres i per als altres. Però si un separa la tasca d'una banda i la privacitat per una altra, tot esdevé gris i estarà permanentment buscant reconeixements o defensant les seves pròpies necessitats»5. «Homes, tots nosaltres, i tots fills de Déu, no podem concebre la nostra vida com la delerosa preparació d’un brillant currículum, d’una lluïda carrera»6. És lògic que ens il·lusionem amb els horitzons que s'obren davant nostre en la feina; aquesta il·lusió, però, si no vol ser deliri - «vanitat de vanitats» (Eclesiastès 1,2) -, ha d'estar inspirada per la passió d'il·luminar les intel·ligències, pacificar les tensions, confortar els cors.

Tots incidim d'una manera o altra en la cultura i en l'opinió pública: no només els escriptors, els professors o els professionals de la comunicació. Cadascú a la seva manera pot fer molt per «ensenyar a qui no sap», «donar bon consell a qui ho necessita» i «corregir a qui s'equivoca»: als qui són víctimes, fins i tot sense saber-ho, de la superficialitat o de les ideologies; als qui tenen set de saber, de beure de les fonts de la saviesa humana i divina; als qui no coneixen Crist, «ni li han vist la bellesa del rostre, ni en saben la meravella de la doctrina»7. L'esforç per pensar la fe, de manera que es percebi la resplendor de la veritat; la disposició a complicar-se la vida organitzant mitjans de formació en els contextos més diversos; la il·lusió per donar forma cristiana a la pròpia professió, purificant-la d'abusos i obrint-li horitzons; l'interès dels professors per fer créixer els alumnes; la iniciativa per orientar amb l’experiència els qui s'obren pas al món professional; la disposició a ajudar o aconsellar els col·legues en les dificultats; el suport als joves que no es decideixen a formar una família a causa de la precarietat de les condicions de treball; la noblesa i la valentia de «corregir qui s'equivoca»... Aquestes, i altres actituds que van molt més enllà d'ètiques minimalistes, donen forma a la misericòrdia ordinària que Déu demana als cristians del carrer.

Encara que sens dubte convé donar vida a projectes allà on tinguem possibilitat de donar un cop de mà, el terreny habitual de la misericòrdia són els dies de cada dia de la feina regida per la passió d'ajudar: què més puc fer? A qui més puc implicar? Tot això és misericòrdia en acte, sense horaris, sense càlculs: «una misericòrdia dinàmica, no com un substantiu cosificat i definit, ni com a adjectiu que decora una mica la vida, sinó com a verb -misericordiar i ésser misericordiats»8.

Fer costat en la debilitat de l'altre

Aquest binomi –misericordiar i ésser misericordiats- es fa ressò de la benaurança més específica d'aquest any jubilar: «Feliços els compassius: Déu se'n compadirà!» (Mt 5,7): s'obrirà pas en ells la misericòrdia, perquè en donar-la rebran de dalt. El geni de Shakespeare ho va sintetitzar així: «La misericòrdia no és obligatòria; cau com la dolça pluja del cel a la terra que és sota ella. És una doble benedicció: beneeix qui la concedeix i qui la rep»9.

Als compassius, doncs, el Senyor no els promet només clemència i comprensió al final dels dies, sinó també una mesura generosa de dons -el cent per u (Mt 19, 29) - per aquesta vida: el misericordiós percep més intensament com Déu el perdona i el comprèn; s'alegra alhora perdonant i comprenent, encara que faci mal; i experimenta també l'alegria de veure com la misericòrdia de Déu es contagia, a través d'ell, als altres. «Perquè allò que sembla absurd en l'obra de Déu és més savi que la saviesa dels homes, i allò que sembla feble en l'obra de Déu és més fort que no pas els homes» (1 Co 1,25). Quan ofeguem el mal amb abundància de bé; quan evitem que la duresa dels altres ens endureixi el cor, i no responem a la fredor amb més fredor; quan ens resistim a bolcar sobre els qui ens envolten les nostres dificultats; quan ens esmercem per sobreposar-nos a la nostra susceptibilitat i al nostre amor propi, aleshores lluitem «les lluites de Déu (...). No hi ha més remei que prendre amb obstinació aquesta bellíssima guerra d'amor, si de veritat volem assolir la pau interior, i la serenitat de Déu per a l'Església i per a les ànimes»10.

Una altra de les obres de misericòrdia espirituals consisteix a «patir amb paciència els defectes dels altres». No es tracta només de no posar en evidència l'altre, de no assenyalar-lo amb el dit: la misericòrdia embolcalla la debilitat de l'altre, com els fills de Noè11, encara que en donar-li suport noti «l’olor» dels seus defectes. Una misericòrdia distant no seria misericòrdia. «L’olor de ovella»12-perquè tots en l'Església som «ovella i pastor»13 - no sol ser agradable, però exposar-se a ell és un sacrifici que, realitzat sense escarafalls, sense que es noti, té un aroma molt agradable a Déu: el bonus odor Christi14. « Quan dejunis, perfuma't el cap i renta't la cara, perquè els altres no vegin que dejunes, sinó tan sols el teu Pare, present en els llocs més amagats» (Mt 6,17-18).

La misericòrdia inverteix una fàcil tendència a ser exigents amb els altres i transigents amb nosaltres mateixos. Descobrim llavors sovint que allò que ens semblava un defecte era simplement una etiqueta que havíem posat a l'altre, potser per un episodi aïllat, o per una impressió a la qual havíem donat massa importància; un «judici sumari» que va cristal·litzar, i que ens impedeix de veure’l com és, perquè percebem només aquesta cara negativa, aquest tret inflat pel nostre amor propi. La misericòrdia de Déu ens ajuda a evitar i, si s’escau, aixecar aquests dictàmens severs, dels quals a vegades no som massa conscients. També aquí regeix aquella sentència tan sàvia de Tertullià que «deixen d'odiar els qui deixen d'ignorar, desinunt odisse qui desinunt ignorare»15. Un repte de la misericòrdia quotidiana, doncs, és conèixer millor els qui ens envolten, i evitar etiquetar-los: pares, fills, germans; veïns, col·legues... A més, quan comprenem una persona, quan no desesperem d'ella, l’ajudem a créixer; i en canvi, la fixació en les insuficiències produeix una tensió, un engarrotament amb el qual difícilment brolla el millor de cada un. Tota la nostra relació amb els altres, especialment en la família, ha de ser «un" pasturatge" misericordiós»: sense paternalismes, «cada un, amb cura, pinta i escriu en la vida de l'altre».16

Cal també misericòrdia per portar sense ressentiment la duresa amb la qual els altres a vegades puguin tractar-nos. No és fàcil estimar quan un rep guitzes o indiferència, però «si només saludeu els vostres germans, què feu d'extraordinari? No fan el mateix els pagans?»(Mt 5,47). L'aire cristià no es caracteritza només per la mútua comprensió sinó també per la disposició a reconciliar-nos quan hem fallat o quan ens tracten amb desdeny. L'actitud sincera de «perdonar les ofenses» és l'única via per trencar les espirals d'incomprensió que veiem alçar-se al nostre voltant i que són, gairebé sempre, espirals de desconeixement mutu. No és aquesta una actitud idealista per a ingenus que no estan en contacte amb la mesquinesa o amb el cinisme, sinó «força de Déu» (1 Co 1, 19): una brisa suau, capaç d'esfondrar les estructures més imponents.

Enviats a consolar

«Beneït sigui el Déu i Pare de nostre Senyor Jesucrist, Pare entranyable i Déu de tot consol. Ell ens conforta en totes les nostres adversitats, perquè nosaltres mateixos, gràcies al consol que rebem de Déu, sapiguem confortar els qui passen alguna pena» (2Co 1,3-4). El cristià pateix com els altres homes; pateix de vegades més per les incomprensions o per les dificultats que li crea la fidelitat a Déu17; però alhora els patiments se li fan més lleugers, perquè té el consol del Pare. «Aquesta és la teva seguretat, el lloc on fondejar: hi pots llençar l'àncora, passi el que passi en la superfície d'aquest mar de la vida. I trobaràs alegria, fortitud, optimisme, victòria!»18. El consol que Déu ens dóna ens fa capaços de consolar; ens envia al món a consolar, perquè «la nostra tristesa infinita només es cura amb un amor infinit »19.

Per «consolar el qui està trist» cal aprendre a llegir les necessitats dels altres. Hi ha persones que estan tristes perquè experimenten «l’amargor que prové de la soledat o de la indiferència»20; altres perquè estan sotmeses a molta tensió i necessiten descansar: es tractarà d'acompanyar-los i, de vegades, d'ensenyar-los a descansar, perquè mai no van aprendre aquest art. Un bon fill de Déu procura emular la tasca discreta del veritable Defensor, «descans a la feina, alleujament en la calor, consol en el plor»21: atendre els altres sense fer-los notar que els dediquem temps, sense que tinguin la impressió que els concedim audiència, o que els gestionem. «Estem parlant d'una actitud del cor, que viu tot amb atenció serena, que sap ser plenament present davant d'algú sense estar pensant en allò que ve després, que es viu cada moment com a do diví que ha de ser plenament viscut»22. Un fill de Déu camina per l'existència amb la convicció profunda que «cada persona és digna del nostre lliurament»23: el somriure, la disposició a ajudar, l'interès veritable pels altres, també per aquells a qui ni tan sols coneixem , poden canviar-los el dia, i de vegades la vida.

Amb tots, coneguts i desconeguts, la nostra misericòrdia trobarà un «canal ample, tranquil i segur»24 en la pregària: «Intercedir, demanar en favor d'un altre, és, des d'Abraham, propi d'un cor d'acord amb la misericòrdia de Déu»25. Per això, l'Església ens encoratja a «pregar a Déu per vius i difunts». Una de les nostres alegries al cel serà descobrir el bé que va fer a tantes persones una brevíssima oració enmig de l'enrenou del trànsit o del transport públic, de vegades potser com a resposta misericordiosa a un gest poc amable; l'esperança que Déu va inspirar, per la nostra intercessió, als que patien per qualsevol motiu; el consol que van rebre vius i difunts pel nostre record -memento- a la Santa Missa, ficats en la pregària de Jesús al Pare, en l'Esperit Sant.

Acabem així aquest breu recorregut per les obres de misericòrdia, que són en realitat «infinites, cadascuna amb el segell personal, amb la història de cada rostre. No són només les set corporals i les set espirituals en general. O més aviat, aquestes, així numerades, són com les matèries primeres -les de la vida mateixa-: quan les mans de la misericòrdia les toquen i les modelen, cadascuna esdevé una obra artesanal. Una obra que es multiplica com el pa en les cistelles, que creix desmesuradament com la llavor de mostassa»26.

Carles Ayxelà

Tornar a l'índex

1 Francesc, 3a meditació, Jubileu dels sacerdots, 2-VI-2016.

2 El Compendi del Catecisme de l'Església Catòlica les enumera així: ensenyar a qui no sap; donar bon consell a qui ho necessita; corregir a que erra; perdonar les injúries; consolar el trist; patir amb paciència els defectes dels altres; pregar a Déu per vius i difunts.

3 Sant Josepmaria, Forja, 563.

4 Sant Josepmaria, Converses, 75.

5 Francesc, Ex. Ap. Evangelii gaudium (24-XI-2013), 273.

6 Sant Josepmaria, Amics de Déu, 76.

7 Sant Josepmaria, És Crist que passa, 179.

8 Francesc, 1a meditació al Jubileu dels sacerdots, 2-VI-2016.

9 W. Shakespeare, El mercader de Venècia, Acte IV, Escena I. Cfr. Francesc, Missatge per a la 50 Jornada Mundial de les comunicacions socials, 24-I-2016.

10 Sant Josepmaria, Apunts presos d'una meditació, II-1972, citat a És Crist que passa, Edició crítica històrica preparada per Antonio Aranda, Rialp 2013, 8d.

11 Cfr. Gn 9,22-23.

12 Francesc, Homilia, 28-III-2013.

13 Cfr. Xavier Echevarría, Carta Pastoral, 1-VIII-2007.

14 Cfr. 2 Cor 2,15.

15 Tertulià, Ad Nationes, 1, 1. També Sant Agustí aborda aquesta qüestió a In Evangelium Ioannis Tractatus, 89 i 90.

16 Francesc, Ex. Ap. Amoris Laetitia (19-III-2016), 322.

17 Els salms es fan ressò amb freqüència d'aquesta dificultat del creient. Cfr. Saber quin és??? Sl 42 (41), 10-12; 44 (43), 10-26; 73 (72).

18 Sant Josepmaria, Via Crucis, VII estació, 2.

19 Francesc, Evangelii Gaudium, 265.

20 Sant Josepmaria, Discurs a la inauguració del Centre ELIS, 21-XI-1965 (a Josepmaria Escrivà de Balaguer i la universitat, Pamplona, Eunsa 1993, 84).

21 Missal Romà, Pentecosta, Seqüència Veni Sancte Spiritus.

22 Francesc, enc. Laudato si '(24-V-2015), 226

23 Francesc, Evangelii Gaudium, 274.

24 Sant Josepmarai, Amics de Déu, 306.

25 Catecisme de l'Església Catòlica, 2635.

26 Francesc, 3a meditació, Jubileu dels sacerdots, 2-VI-2016. Cfr. Mt 13,31-32; 14,19-20.

Torna’m l’alegria de la teva salvació

Miserere mei, Deus, secundum misericordiam tuam –«tingues misericòrdia de mi, Déu meu, segons la teva bondat» (Sl 51 50, 3). Des de fa tres mil·lennis, el salm miserere ha alimentat l’oració de cada generació del poble de Déu. Els Laudes de la Litúrgia de les hores el recullen setmanalment, els divendres. Sant Josepmaria, i els seus successors, el resen cada nit,1 expressant amb el cos el tenor de les paraules que formen aquest «Magnificat de la misericòrdia», com l’ha anomenat recentment el Papa: «el Magnificat d’un cor contrit i humiliat que, en el seu pecat, té la grandesa de confessar al Déu fidel que és més gran que el pecat».2

El salm miserere ens submergeix en «la més profunda meditació sobre la culpa i la gràcia».3 La tradició d’Israel el posa als llavis de David, quan el profeta Natan li va retreure, de part de Déu, l’adulteri amb Betsabé i l’assassinat d’Uries.4 El profeta no va retreure directament al rei el seu pecat: es va servir d’una paràbola,5 perquè fos el mateix David que l’arribés a reconèixer. Peccavi Domino, «vaig pecar contra el Senyor» (2 S 12,13): el miserere —tingues misericòrdia, misericordia’m— que surt del cor de David expressa també la seva desolació interior, i la consciència del dolor que ha sembrat al seu voltant. La percepció de l’abast del seu pecat —Déu, els altres, ell mateix— el porta a buscar el seu refugi i la seva curació en el Senyor, l’únic que pot arreglar les coses: «en presència seva tranquil·litzarem el nostre cor, encara que el cor ens retregui alguna cosa, perquè Déu és més gran que el nostre cor i ho coneix tot» (1 Jn 3,20).

Perquè no saben el que fan

Del pecat veiem, sobretot, en un primer moment, l’alliberament que sembla prometre: emancipar-se de Déu, per ser veritablement nosaltres mateixos. Però l’alliberament aparent —miratge— es converteix molt poc després en una càrrega pesada. L’home fort i autònom, que creia que podia silenciar la seva consciència, arriba tard o d’hora a un moment en què es desarma: l’ànima no pot més; «no en té prou amb les explicacions habituals, no la satisfan les mentides dels falsos profetes».6 És l’inici de la conversió, o d’una de les «successives conversions» de la nostra vida, «que encara són més importants, i més difícils».7

El procés no és sempre tan ràpid com en la història del rei David. La ceguesa que precedeix i acompanya el pecat, i que creix amb el pecat mateix, es pot prolongar després; ens enganyem amb justificacions, ens diem que la cosa no té tanta entitat... És una situació que també ens trobem amb freqüència al nostre voltant, «en un món sovint dur amb el pecador i indulgent amb el pecat»:8 dur amb el pecador, perquè en la seva conducta es percep clarament com n’és de corrosiu el pecat; però indulgent amb el pecat, perquè reconèixer-lo com a tal significaria prohibir-se certes «llibertats». Tots estem exposats a aquest risc: veure la part dolenta del pecat en els altres, sense condemnar el pecat en nosaltres mateixos. Llavors no només ens falta misericòrdia: també ens fem incapaços de rebre-la.

L’ofuscació del pecat i de la tebiesa té quelcom d’autoengany, de ceguesa volguda —volem no veure-hi, fem com que no hi veiem—, i per això requereix el perdó de Déu. Jesús veu així el pecat quan diu des de la creu: «Pare, perdona’ls, que no saben el que fan» (Lc 23,34). Perdríem la profunditat d’aquesta paraula del Senyor si la veiéssim com una mera disculpa amable, que oculta el pecat. Quan ens allunyem de Déu, sabem i no sabem el que fem. Ens adonem que no obrem bé, però oblidem que per allà no anem enlloc. El Senyor s’apiada de totes dues coses, i també de la profunda tristesa en la qual ens quedem després. Sant Pere sabia i no sabia el que feia quan negava l’amic. Després «va plorar amargament» (Mt 26,75), i les llàgrimes li van donar una mirada més neta, i més lúcida.

«La misericòrdia de Crist no és una gràcia barata; no implica trivialitzar el mal. Crist porta al seu cos i ànima tot el pes del mal, tota la seva força destructora. Crema i transforma el mal en el patiment, en el foc del seu amor dolgut».9 La seva paraula de perdó des de la creu —«no saben el que fan»— deixa entreveure el seu projecte misericordiós: que tornem a la casa del Pare. Per això també des de la creu ens confia a la protecció de la seva Mare.

La nostàlgia de la casa del Pare

«La vida humana és, en certa manera, un retorn constant a la casa del nostre Pare».10 La conversió, i les conversions, comencen i recomencen amb la constatació que ens hem quedat d’alguna manera sense llar. El fill pròdig sent la «nostàlgia pel pa acabat d’enfornar que els treballadors de casa seva, la casa del seu pare, mengen per esmorzar. La nostàlgia és un sentiment poderós. Té a veure amb la misericòrdia, perquè ens eixampla l’ànima (...). En aquest horitzó ampli de la nostàlgia, aquest jove —diu l’Evangeli— va entrar en si mateix i es va sentir miserable. I cadascú de nosaltres pot buscar o deixar-se portar fins a aquest punt, en què se sent més miserable. Cadascú de nosaltres té el seu secret de misèria dins... Fa falta demanar la gràcia de trobar-lo».11

Fora de la casa del pare —reflexiona el fill pròdig— és en realitat fora de casa seva. La redescobreix: el lloc que creia que era un obstacle per a la seva realització personal es revela com la llar que no hauria d’haver abandonat mai. També els qui són dins de la casa del pare poden estar amb el cor fora. Això és el que passa amb el germà gran de la paràbola: tot i que no se n’havia anat, el seu cor era lluny. Per a ell regeixen també aquestes paraules del profeta Isaïes, a les quals Jesús farà referència en la seva predicació: «Aquest poble (...) m’honora amb els llavis, però el seu cor es manté lluny de mi» (Is 29,13).12 El germà gran «no diu mai “pare”, no diu mai “germà”; pensa només en si mateix, fa ostentació d’haver estat sempre al costat del pare i d’haver-lo servit (...) Pobre pare! Un fill havia marxat, i l’altre no havia sigut mai veritablement proper. El patiment del pare és com el patiment de Déu, el patiment de Jesús quan nosaltres ens allunyem o perquè marxem lluny o perquè som a prop sense ser propers».13 Hi haurà moments de la nostra vida en què, tot i que potser no ens hem allunyat com el fill petit, percebrem més fortament fins a quin punt som com el fill gran. Són moments en què Déu ens proporciona més llum: ens estima més a prop del seu cor. Són moments de nova conversió.

En la conversa entre el germà gran i el pare,14 salta a la vista, davant la tendresa del cor del pare, la duresa del cor del fill: la seva resposta amarga deixa endevinar com havia perdut l’alegria d’estar a la casa del seu pare. Per això mateix havia perdut la capacitat d’alegrar-se amb ell i el seu germà. Per a l’un i l’altre només tenia retrets: només en veia els errors. «Quan la vida interior es tanca en els propis interessos, ja no hi ha espai per als altres (...), ja no s’hi escolta la veu de Déu, ja no s’hi gaudeix la dolça alegria del seu amor, ja no hi batega l’entusiasme per fer el bé. Els creients també corren aquest risc, cert i permanent».15

El pare se sorprèn també davant d’aquesta duresa, i intenta estovar el cor d’aquell fill que, tot i que havia estat amb ell, sospirava —potser sense ser-ne ell mateix molt conscient— per l’egoisme esbojarrat del germà petit; el seu era un egoisme més «raonable», més subtil, i potser més perillós. El pare intenta donar-li explicacions: «calia celebrar-ho i alegrar-se’n, perquè aquest germà teu estava mort i ha tornat a la vida» (Lc 15,32). Amb fortalesa de pare i tendresa de mare, li renya, com dient-li: Fill meu, te n’hauries d’alegrar: què et passa al cor? «També ell necessita descobrir la misericòrdia del pare»:16 té la necessitat de descobrir aquesta nostàlgia de la casa del Pare, aquest dolor suau que ens fa tornar.

Torna’m el goig de la teva salvació

Tibi, tibi soli peccavi et malum coram te feci, –«Contra tu, contra tu sol he pecat, he fet el que és dolent als teus ulls» (Sl 51 50, 6). L’Esperit Sant, que «convencerà el món sobre el pecat»,17 és qui ens fa veure que aquesta nostàlgia, aquest malestar, no és només un desequilibri interior; té l’origen més profund en una relació ferida: ens hem allunyat de Déu; l’hem deixat sol, i ens hem deixat sols. «In multa defluximus»,18 escriu sant Agustí: quan ens apartem de Déu, ens dispersem en moltes coses, i la nostra casa es queda deserta.19 L’Esperit Sant és qui ens mou a tornar a Déu, que és l’únic que pot perdonar els pecats.20 De la mateixa manera que aletejava sobre les aigües des de l’inici de la creació,21 aleteja ara sobre les ànimes. Ell va moure la dona pecadora a apropar-se, sense paraules, a Jesús; i la misericòrdia de Déu la va acollir sense que els comensals entenguessin el perquè de les llàgrimes, el perfum, els cabells:22 Jesús, radiant, va dir d’ella que se li havia perdonat molt perquè havia estimat molt.23

La nostàlgia de la casa del Pare és nostàlgia de proximitat, de misericòrdia divina; necessitat de tornar a posar «el cor en carn viva, humanament i divinament impregnat d’un amor ferm, sacrificat, generós».24 Si ens apropem, com el fill petit, fins a la falda del Pare, allà comprenem que la medicina per a les nostres ferides és Ell mateix, Déu mateix. Entra llavors en escena un «tercer fill»: Jesús, que ens renta els peus, Jesús, que s’ha fet serf per nosaltres. Ell «que era de condició divina, no es volgué guardar gelosament la seva igualtat amb Déu, sinó que es va fer no res: prengué la condició d’esclau» (Fil 2,6-7). Aquest fill-serf és Jesús! És l’extensió dels braços i del cor del Pare: Ell ha acollit el pròdig i n’ha rentat els peus bruts; Ell ha preparat el banquet per a la festa del perdó».25

Cor mundum crea in me, Deus –«Déu meu, crea en mi un cor ben pur» (Sl 50 51, 12). El salm torna una vegada i una altra sobre la puresa del cor.26 No és qüestió de narcisisme, ni d’escrúpol, perquè «el cristià no és un maníac col·leccionista d’un full de serveis immaculat».27 És qüestió d’amor: el pecador penedit està disposat a fer el que sigui necessari per curar el seu cor, per recuperar l’alegria de viure amb Déu. Redde mihi laetitiam salutaris tui —«torna’m el goig de la teva salvació» (Sl 51 50, 14): quan les coses es veuen així, la confessió no és una qüestió freda, com una espècie de tràmit administratiu. «Ens pot fer bé preguntar-nos: Després de confessar-me, ho festejo? O passo ràpid a una altra cosa, com quan després d’anar al metge, un veu que les anàlisis no estan tan malament i les posa al sobre i passa a una altra cosa?».28

Qui festeja, aprecia: agraeix el perdó. I veu llavors la penitència com quelcom més que una mera diligència per restablir la justícia: la penitència és una exigència del cor, que experimenta la necessitat de donar suport a les seves paraules —vaig pecar, Senyor, vaig pecar— amb la vida. Per això, sant Josepmaria aconsellava a tothom tenir «esperit de penitència».29 «Un cor contrit i humiliat» (Sl 51 50,19) comprèn que és necessari un camí de retorn, de reconciliació, que no es fa de la nit al dia. Com que és l’amor el que s’ha de recompondre, per adquirir una nova maduresa, és ell mateix el remei: «amor amb amor es paga».30 La penitència, doncs, és l’afecte que porta a voler patir —alegres, sense donar-nos importància, sense «coses estranyes»—31 per tot el que hem fet patir Déu i els altres. Aquest és el sentit d’una de les maneres que el ritual proposa al sacerdot per acomiadar-se del penitent després de l’absolució; el confessor ens diu: «que el bé que facis i el mal que puguis patir et serveixin com a remei dels teus pecats».32 A més, «què poca cosa és una vida per a reparar!».33 La vida sencera és alegre contrició: amb un dolor confiat —sense angoixes, sense escrúpols— perquè cor contritum et humiliatum, Deus, non despicies (Sl 51 50,19) —«un cor contrit i humiliat, Déu meu, no el menysprees».

Carles Ayxelà

Tornar a l'índex

1 Cf. A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, volum III, Rialp, Madrid 2003, p. 395.

2 Francesc, 1a meditació en el Jubileu dels sacerdots, 2-VI-2016.

3 Sant Joan Pau II, Audiència, 24-X-2001.

4 Cf. 2 S 11, 2 s.

5 Cf. 2 S 12, 2-4.

6 Sant Josepmaria, Amics de Déu, 260.

7 Sant Josepmaria, És Crist que passa, 57.

8 Francesc, Homilia, 24-XII-2015.

9 Card. Joseph Ratzinger, Homilia, Missa pro eligendo pontifice, 18-IV-2005.

10 És Crist que passa, 64.

11 Francesc, 1a meditació en el Jubileu dels sacerdots, 2-VI-2016.

12 Cf. Mt 15,8.

13 Francesc, Audiència, 11-V-2016.

14 Cf. Lc 15,28-32.

15 Francesc, Ex. Ap. Evangelii gaudium (24-XI-2013), 2.

16 Francesc, Audiència, 11-V-2016.

17 Cf. Jn 16,8. Així tradueix sant Joan Pau II aquestes paraules de l’oració sacerdotal de Jesús, sobre les quals va meditar profundament en l’encíclica Dominum et vivificantem (18-V-1986), 27-48.

18 Sant Agustí, Confessions X.29.40.

19 Cf. Mt 23,38.

20 Cf. Lc 7,48.

21 Cf. Gen 1,2.

22 Cf. Lc 7,36-50.

23 Cf. Lc 7,47.

24 Amics de Déu, 232.

25 Francesc, Angelus, 6-III-2016.

26 Cf. Sl 50 (51), 4, 9, 11, 12, 19.

27 És Crist que passa, 75.

28 Francesc, Homilia, 24-III-2016.

29 Cf. Sant Josepmaria, Forja, 784; Amics de Déu, 138-140, sobre l’esperit de penitència, i les seves diverses manifestacions.

30 Forja, 442.

31 Forja, 60.

32 Ritual de la Penitència, 104.

33 Sant Josepmaria, Via Crucis, VIII estació.

Maria, Mare de la misericòrdia

Quan Gabriel li comunica la notícia alegre, l’evangelion que, des de la humilitat d’un poble de Galilea, canviarà la vida dels homes per sempre,1 «la Senyora del dolç nom, Maria, està recollida en oració».2 El Senyor també ha escoltat Elisabet, diu l’àngel a la Mare de Déu abans de retirar-se. Santa Maria reposa uns instants les paraules de Gabriel: s’obre pas dins seu una alegria que li eixampla l’ànima i que, alhora, la recull en adoració del Déu amagat, latens Deitas,3 que ara es troba en el seu si. Al cap de poc, surt cap a la muntanya: la seva cosina potser necessita que l’ajudi; i, potser més, necessita també ella anar-la a veure, perquè l’envaeix el goig, i no coneix ningú més amb qui pugui compartir aquest feliç secret, a més de Josep. Santa Maria és ja en aquest moment «imatge de la futura Església que, en el seu si, porta l’esperança del món per les muntanyes de la història».4

Si ningú com una mare percep l’alegria de viure que batega en un nounat, la felicitat de la Mare de Déu i de la seva cosina, que es desprèn de les veïnes d’Ain Karim, és molt més intensa: Déu ha pres la iniciativa; ha escollit la terra fèrtil de la seva generositat i del seu abandonament, i hi ha inaugurat la veritable primavera de la història. Mentre el gran món intenta viure de les seves alegries incertes, en aquest racó de Judea esclata, silenciosament, l’alegria de Déu. Sant Lluc ens explica que, quan Maria va saludar Elisabet, sant Joan Baptista va fer un salt d’alegria en el si de la seva mare. Igual que el profeta David ballava i saltava entorn de l’Arca de l’Aliança, així ara el més gran d’«entre els nascuts de dona», aquell que és «més que un profeta» (Mt 11,9.11), salta quan arriba santa Maria, la nova Arca de l’Aliança. També en això el Baptista és precursor del fill de David; com dirà de si mateix al cap dels anys, ell és «l’amic de l’espòs, que (...) té una gran joia quan sent la veu de l’espòs» (Jn 3,29). I ja ara, en sentir la mare de l’espòs, mogut per l’Esperit Sant, és profeta sense paraules de l’alegria de l’Evangeli.

S’alegra el meu esperit en Déu

«El Senyor, el teu Déu, el tens a dins. Ell és poderós i et salva. Per tu se sent joiós i alegre; per l’amor que et té, no et vol blasmar; per tu està content i crida de goig» (So 3,17-18). Sant Lluc tenia ben present el profeta Sofonies quan relatava aquests moments de la vida de la Mare de Déu. L’alegria, íntima i desbordant alhora, que santa Maria ha contingut en els seus dies de viatge des de Natzaret, i que s’encomana instantàniament a santa Elisabet i a sant Joan, troba ara el seu curs en el Magnificat, cant d’alegria i de misericòrdia.5 «La nostra Mare ha meditat llargament les paraules de les dones i dels homes sants de l’Antic Testament, que esperaven el Salvador, i els esdeveniments de què han estat protagonistes. Ha admirat (...) el devessall de la misericòrdia de Déu envers el seu poble, tantes vegades ingrat. En considerar aquesta tendresa del Cel, incessantment renovada, brolla l’afecte del seu Cor immaculat: la meva ànima glorifica el Senyor».6

«S’alegra el meu esperit en Déu el meu salvador». Santa Maria és filla d’un poble mediterrani, d’una terra on es canta i es balla: la seva emoció íntima, que ve del fons de l’ànima, s’exterioritza en gestos i exclamacions. «De vegades no en tindreu prou amb parlar, tindreu necessitat de cantar per amor (...) caminareu pel món, donant llum, com atxes enceses que espurnegen foc».7 L’alegria de Maria no s’explica només perquè Déu ha entrat en la seva vida, sinó perquè, a través d’ella, el fill de Déu s’ha fet un de nosaltres, «recordant la seva misericòrdia (...) per sempre».

L’Església es reconeix en el Magnificat, «el càntic del poble de Déu que camina en la història»,8 i per això ho rememora diàriament en l’ofici de vespres. Amb santa Maria, no canta una alegria petita i individual: canta l’alegria de la humanitat sencera; una alegria que prové de l’esperança en «Déu el meu salvador». L’Església sap que Déu és més fort que el mal. «Allò que sembla feble en l’obra de Déu és més fort que no pas els homes» (1 Co 1,25): la força dels «poderosos» i els «superbs de cor», que fan la guerra «als qui guarden els manaments de Déu i mantenen ferm el testimoni de Jesús» (Ap 12,17), i amenacen d’aixafar l’amor de Déu, no és més que força exterior, soroll, vanitat: «com la palla escampada pel vent» (Sl 1,4).

«La nostra tristesa infinita només es cura amb un infinit amor»:9 la misericòrdia és l’amor alegre de Déu que ve a la trobada d’un món entristit, una «vall de llàgrimes».10 Déu «surt com un espòs de la cambra; radiant com un atleta que es llança a la cursa» (Sl 19 18, 7): ve amb el seu afecte, amb el seu perdó, amb la seva comprensió... Ve sobretot amb l’alegria de l’Esperit Sant, caritat increada, que és la font contínua de la seva misericòrdia, perquè només des de l’alegria es tenen forces per perdonar sense reserves i sense límits. Aquesta alegria de Déu és també l’horitzó de la seva misericòrdia, perquè ens ha creat per a Ell; vol salvar-nos de la tristesa del pecat per donar-nos una felicitat que ningú no ens podrà prendre.11

Déu ha confiat aquesta alegria a la seva Església, i ningú la hi pot treure, «malgrat tots els pesars».12 Per això canta amb Maria: «em diran benaventurada totes les generacions». Totes les generacions dels homes acaben trobant en l’Església una mare que, a través de les crisis i les tragèdies de la història, i fins i tot en el patiment pels fills o els estranys que la maltracten o la menyspreen, és plena de l’alegre salvació de Déu, i ofereix incansablement a tots la seva misericòrdia. Com Maria en el seu Magnificat, l’Església sobrevola en certa manera la història;13 ella custodia l’alegria de la Resurrecció i entreveu, entre tant dolor i tanta misèria, tanta santedat oculta i fecunda: la misericòrdia de Déu que «es vessa de generació en generació sobre els que el temen».

Els pobres de Déu

El Magnificat està impregnat de «l’espiritualitat dels anawim bíblics, és a dir, dels fidels que es reconeixien “pobres” no només pel seu allunyament de qualsevol tipus d’idolatria de la riquesa i del poder, sinó també per la profunda humilitat del seu cor (...) obert a la irrupció de la gràcia divina salvadora».14 Santa Maria, i nosaltres amb ella, no canta la seva pròpia grandesa: canta la seva petitesa —«la humilitat de la seva esclava»-, i les «coses grans» que Déu ha fet en ella. «Magnificat anima mea Dominum»: totes les generacions i totes les cultures han posat i continuaran posant música a aquestes paraules, que es podrien traduir així: «Que gran és Déu, que bé que fa les coses». L’entusiasme de Maria a Ain Karim ressonarà tres dècades després als llavis del seu fill, en el moment en què potser l’alegria de Jesús s’expandeix més clarament en els evangelis. És bonic observar que les notes de la seva alegria són les mateixes que en el Magnificat de la seva mare: «En aquell mateix moment, Jesús, ple de la joia de l’Esperit Sant, digué: T’enalteixo, Pare, Senyor del cel i de la terra, perquè has revelat als senzills tot això que has amagat als savis i entesos» (Lc10,21).15 Aquesta predilecció de Déu per la senzillesa engloba un profund misteri. Déu queda “desarmat” davant dels senzills; el seu llenguatge, aparentment ingenu i inofensiu, «fa caure del tron els poderosos». La misericòrdia ens mostra el veritable rostre de Déu i el «poder del seu braç», que acaba sempre vencent. «Amb la paraula dels infants i dels nadons has assentat els fonaments d’un baluard contra els teus adversaris, per fer callar el rebel i l’enemic» (Sl 8,3).

Quan Joan envia els seus deixebles a preguntar a Jesús si ell és «el qui ha de venir» (Mt 11,3), el Senyor desglossa, amb paraules del profeta Isaïes,16 els signes de la presència de Déu al mig del seu poble, entre els quals brilla aquest: «els pobres reben l’anunci de la bona nova» (Lc 7,22). Els pobres, a la Bíblia, són els qui esperaven la visita de Déu. Zacaries era un pobre i per això va saber que «per les entranyes de misericòrdia del nostre Déu» ens visitaria «un sol que ve del cel» (Lc 1,78); Simeó era pobre, i per això els seus ulls van veure la salvació.17

Aquesta pobresa no és pobresa de l’ànima ni estretor de mires; ni significa absència de lletres: els mags de Betlem, que pertanyien segurament a l’elit cultural de la seva terra, eren «pobres en l’esperit» (Mt 5,3); la seva actitud contrasta amb la suficiència dels escribes, l’ansietat d’Herodes i la curiositat efímera de Jerusalem on, després de la trepidació per l’arribada dels Mags i la seva pregunta sobre el Rei que havia de néixer, ningú més no es va tornar a interessar per l’assumpte. Aquests savis tenien la senzillesa dels pastors de Betlem; tenien cor per entendre, ulls per veure, orelles per escoltar,18 i per això es van poder comptar entre els primers en adorar-lo.

«Ha posat els ulls en la humilitat de la seva esclava (...). La seva misericòrdia s’escampa de generació en generació sobre els que el temen». La mirada misericordiosa de Déu es posa en els qui poden acollir-la, perquè reconeixen amb el salmista: «Jo sóc pobre i desvalgut, però el Senyor pensa en mi» (Sl 40 39, 18). Déu “necessita” la nostra pobresa per entrar en l’ànima: «Jesús no vol saber res amb l’astúcia calculadora, amb la crueltat de cors freds, amb la formosor vistosa però buida. Nostre Senyor estima l’alegria d’un cor jovenívol, el pas senzill, la veu sense falset, els ulls nets, l’oïda atenta a la seva paraula afectuosa. És així com regna en l’ànima».19

Filla i mare de la misericòrdia

Santa Maria és filla de Déu i mare de Déu: genuisti qui et fecit;20 va engendrar a aquell que l’havia creat, i que l’havia redimit, certament d’una manera especial que la distingeix de tot el gènere humà: «Maria va rebre en la seva concepció la benedicció del Senyor i la misericòrdia de Déu, el seu salvador».21 Ella és per això la primera filla de la misericòrdia de Déu. I alhora que filla, és mare del Déu de misericòrdia: per això l’anomenem Mater misericordiæ, mare de la misericòrdia. «Li adrecem l’antiga i sempre nova pregària de la Salve Regina, perquè mai no es cansi de girar vers nosaltres els seus ulls misericordiosos i ens faci dignes de contemplar el rostre de la misericòrdia, el seu Fill Jesús».22 Sant Josepmaria ens va ensenyar que «a Jesús sempre s’hi va i s’hi “torna” per Maria».23 La nostra Mare dissol la supèrbia dels nostres cors i ens ajuda a fer-nos petits, perquè Déu posi els ulls en la nostra humilitat i neixi Jesús en nosaltres. Hi acudim amb confiança de fills, en tants petits detalls d’afecte; un, que sant Josepmaria aconsellava als fidels de l’Opus Dei, és besar el rosari abans de resar el salm 2, cada dimarts.

Totes les generacions en diuen i en «diran benaventurada», perquè «l’amor comporta alegria, però és una alegria que té les arrels en forma de creu»:24 amb el seu fill, santa Maria va patir en el calvari «la dramàtica trobada entre el pecat del món i la misericòrdia divina».25 La Pietat, com s’ha anomenat l’escena de la Mare de Déu amb el seu fill mort entre els braços, expressa intensament aquesta participació íntima de la nostra Mare en la misericòrdia de Déu. «Pietat» tradueix precisament l’hebreu hesed, un dels conceptes amb què la Bíblia expressa la misericòrdia de Déu. En la creu, menyspreat pels homes, Déu protegeix més que mai «Israel, el seu serf, recordant-ne la misericòrdia». Quan els homes s’obliden de les misericòrdies del Senyor, Déu les porta fins a l’extrem: «Dona, aquí tens el teu fill (...). Aquí tens la teva mare» (Jn 19,26-27). Aquestes paraules que el Senyor deia des de la creu a la seva mare i a cadascun de nosaltres,26 manifesten «el misteri d’una especial missió salvífica. Jesús ens deixava la seva mare com a mare la nostra. Només després de fer això Jesús va poder sentir que “tot s’ha complert” (Jn 19,28)».27 Ens acollim a la seva protecció, perquè ens faci misericordiosos com el Pare: «Ella engrandirà el nostre cor i ens farà tenir entranyes de misericòrdia».28

Carles Ayxelá

Tornar a l'índex

1 Cf. Lc 1,26-38.

2 Sant Josepmaria, Sant Rosari, 1r misteri joiós.

3 Cf. Himne Adoro et devote.

4 Benet XVI, Enc. Spe salvi (30-XI-2007), 50.

5 Cf. Lc 1,46-55.

6 Sant Josepmaria, Amics de Déu, 241.

7 Sant Josepmaria, Carta 11-III-1940, 30.

8 Francesc, Homilia, 15-VIII-2013.

9 Francesc, Ex. Ap. Evangelii gaudium (24-XI-2013), 265.

10 Antífona Salve Regina.

11 Cf. Jn 16, 22.

12 Sant Josepmaria, És Crist que passa, 131.

13 En l’original grec, el Magnificat «té set verbs en aorist, que indiquen d’altres tantes accions que el Senyor realitza de manera permanent en la història: “Fa proeses...; dispersa els superbs...; fa caure del tron els poderosos...; enalteix els humils...; als famolencs els omple de béns...; als rics els acomiada buits...; auxilia Israel”» (Benet XVI, Audiència, 15-II-2006).

14 Benet XVI, Audiència, 15-II-2016.

15 Cf. Mt 11,25-27.

16 Cf. Is 42,7.18; 61,1; Lc 7,19-20; Mt 11,2-3.

17 Cf. Lc 2,30.

18 Cf. Dt 29,3.

19 És Crist que passa, 181.

20 Missal Romà, Comú de la Verge Maria, Antífona d’entrada.

21 Litúrgia de les hores, 8 de desembre, Officium lectionis, Antífona.

22 Francesc, Bula Misericordiæ Vultus (11-IV-2015), 24.

23 Sant Josepmaria, Camí, 495.

24 És Crist que passa, 43.

25 Francesc, Evangelii gaudium, 285.

26 Cf. Sant Joan Pau II, Enc. Ecclesia de Eucharistia (17-IV-2003), 57.

27 Francesc, Evangelii gaudium, 285.

28 Sant Josepmaria, “El compromiso de la verdad” (9-V-1974), a Josemaría Escrivá y la Universidad, Pamplona: Eunsa, 1993, 109.